Джон Фанти
Питай прахта

Превод от английски: Богдан Русев, 2006

chitanka.info

На Джойс, с любов

Първа глава

Една вечер си седях на леглото в хотелската си стая в Бънкър Хил, в самото сърце на Лос Анджелис. Беше много важна вечер в моя живот, защото трябваше да взема едно решение по отношение на този хотел. Или трябваше да платя, или да се изнасям: поне така пишеше на бележката, която домакинката беше пъхнала под вратата. Сериозен проблем, който изискваше цялото ми внимание. Реших го, като загасих лампите и си легнах.

На следващата сутрин се събудих твърдо решен да спортувам повече и започнах незабавно. Направих няколко навеждания. После си измих зъбите, усетих в устата си вкус на кръв, видях розово по четката си за зъби, спомних си за рекламите и реших да изляза да пия кафе.

Отидох в ресторанта, където винаги ходя на ресторант, седнах на високото столче пред дългия бар и си поръчах кафе. Имаше си вкус на кафе, но не си струваше петте цента. Докато седях, изпуших няколко цигари, прочетох резултатите от бейзболните мачове във втора дивизия, старателно избягнах да прочета резултатите от Националната лига и със задоволство отбелязах, че Джо Димаджо все още е гордост за италианския народ, защото водеше в лигата по процент улучени топки.

Димаджо винаги улучваше. Когато излязох от ресторанта, застанах пред един въображаем питчър и така замахнах с въображаемата си бухалка, че топката отлетя над оградата на въображаемия стадион. После тръгнах по улицата към Ейнджълс Флайт, като се чудех какво да правя днес. Но всъщност нямаше какво да правя, така че реших да се поразходя из града.

На улица Олив минах покрай един мръсножълт жилищен блок, още влажен като попивателна от снощната мъгла, и се сетих за моите приятели Ети и Карл, които бяха от Детройт и бяха живели там, и как една вечер Карл беше ударил Ети, защото тя му каза, че е бременна, а той не искаше дете. Но си го бяха родили и толкова. Спомних си и как изглеждаше техният блок отвътре — с миризмата на мишки и прах, старите жени, които седяха в антрето в горещите следобеди, и възрастната дама с хубавите крака. И човекът от асансьора — инвалид от Милуоки, който сякаш се подхилкваше презрително всеки път, когато му кажеш на кой етаж отиваш, все едно си голям глупак, че си избрал точно този етаж, и винаги си държеше в асансьора поднос със сандвичи и евтино списание.

После слязох надолу по улица Олив, покрай ужасните евтини кооперации, от които вонеше на спомени за убийства, и покрай залата на филхармонията, където си спомних как с Хелън ходихме на концерт на хора на Дон Косак, как на мен ми беше скучно и как се скарахме заради това, и си спомних с какво беше облечена Хелън през онази вечер — с бяла рокля — и как от нея слабините ми запяваха, когато я докосвах. О, тази Хелън — но не сега.

И така стигнах до кръстовището на Пета улица и Олив, където големите трамваи дъвчеха ушите с ужасния си шум, миризмата на бензин караше палмите да изглеждат някак жалки, а черният паваж все още беше влажен от мъглата на предишната вечер.

И така стигнах пред хотел „Билтмор“ и минах покрай опашката от жълти таксита, в които всички шофьори спяха, с изключение на шофьора на таксито до входа, и отново се почудих на тези хора и на това, как знаеха всичко, и си спомних за онзи път, в който двамата с Рос попитахме един от тях за едно определено място — как се беше ухилил похотливо и ни беше закарал на улица Темпъл, моля ти се, и там имаше само две грозни, но Рос беше стигнал докрай, а аз бях останал в антрето и бях пускал плочи на грамофона, уплашен и самотен.

И така минах покрай портиера на „Билтмор“ и веднага го намразих, с жълтата му ливрея, двуметровия му ръст и цялото му достолепие, а точно в този момент и един черен автомобил спря до бордюра и от него слезе един мъж. Изглеждаше богат, а след него слезе една жена, която беше красива, носеше кожа от сребърна лисица, мина като песен по тротоара и влезе вътре, а аз си помислих: „Ех, ако можеше и аз да получа малко от нея, само един ден и една нощ с нея“, и когато отминах, продължих да мечтая, а парфюмът й все още се долавяше във влажния въздух на утрото.

А после мина много време, докато стоях пред един магазин за лули и ги разглеждах — целият свят избледня и в него остана само тази витрина, и аз ги изпуших всичките, една по една, и си представих как съм велик писател и пуша най-откачената лула италианска изработка, нося бастунче и слизам от една голяма черна кола, а тя също е там и ужасно се гордее с мен — дамата с кожа от сребърна лисица.

Регистрирахме се в хотела, поръчахме си коктейли и потанцувахме малко, а после си поръчахме по още един коктейл и аз изрецитирах няколко строфи на санскрит, а животът беше прекрасен, защото на всеки две минути някое прекрасно създание се вторачваше с обожание в мен, великия писател, и не ми оставаше нищо друго, освен да им давам автографи на менюто, а момичето с кожата от сребърна лисица ревнуваше ужасно.

Дай ми малко от себе си, Лос Анджелис! Ела при мен, Лос Анджелис, както аз дойдох при теб — както вървях по улиците ти и те обикнах, мой красив град, тъжно цвете в пясъка, красив мой град!

На предишния ден, и по-предишния ден, и в деня преди това, аз ходих в библиотеката, където бяха лавиците с големите батковци: стария Драйзър и стария Менкен, всичките бяха там, и аз ходих да ги видя („Здрасти, Драйзър… здрасти, Менкен… здрасти, здрасти…“), и там също имаше място за мен, на лавицата с буквата „Б“ като „Артуро Бандини“; направете място за Артуро Бандини, място за книгата му; и аз седях на масата и просто гледах къде ще бъде моята книга, точно до Арнолд Бенет, и си мислех, че този Арнолд Бенет не е нищо особено, така че аз щях да дам едно рамо на „Б“-тата — аз, старият Артуро Бандини, един от големите батковци — а после дойде и някакво момиче и уханието на парфюм се разнесе в залата с художествена литература, а тракането на токчетата й наруши монотонното спокойствие на моето величие. Прекрасен ден, прекрасна мечта!

Но домакинката с бялата коса продължаваше да ми пише бележки. Тя беше от Бриджпорт, щата Кънектикът, съпругът й беше починал и тя беше съвсем сама на света и не вярваше на никого, просто защото не можеше да си го позволи — така ми беше казала още на първия ден, когато ми беше казала също, че ще трябва да си плащам редовно. Наемът вече се беше натрупал като държавния дълг и аз трябваше да го платя или да се изнасям, да го платя до последния цент — закъснявах с пет седмици, цели двайсет долара, и докато не си платях тези двайсет долара, домакинката щеше да задържи целия ми багаж; но аз всъщност нямах никакъв багаж, само един куфар от картон, който дори нямаше каишка, защото използвах каишката, за да си връзвам панталоните — пък и каишката всъщност нямаше много работа, защото и от панталоните ми не беше останало кой знае какво.

— Току-що получих писмо от моя литературен агент — казвах й аз. — В Ню Йорк. Казва, че е продал още един разказ; не каза къде, но със сигурност е продал един. Така че не се тревожете, госпожо Харгрейвс, не се притеснявайте, ще получа парите до един-два дни.

Но тя не можеше да повярва на лъжец като мен. Всъщност това дори не беше лъжа; не беше лъжа, а мечта, а може би дори не беше мечта, а факт — и единственият начин да го установя със сигурност, беше неотлъчно да наблюдавам пощальона, докато оставяше пощата на регистрацията в антрето на хотела, и дори да го питам от упор дали няма нещо за Бандини. Но след шест месеца в този хотел дори нямаше нужда да го питам. Той ме забелязваше и винаги поклащаше глава отрицателно или кимваше утвърдително, преди да го попитам: три милиона пъти за „не“ и един-единствен път за „да“.

Един ден пристигна едно прекрасно писмо. Разбира се, аз получавах многобройни писма, но само това беше прекрасно, то пристигна сутринта и в него подателят казваше (писмото се отнасяше за разказа ми „Кученцето се засмя“), та той казваше, че е прочел „Кученцето се засмя“ и разказът много му е харесал; и казваше следното: „Господин Бандини, вие просто сте гений.“ Казваше се Леонардо и беше велик италиански литературен критик, но не беше известен като критик, а просто си живееше в Западна Вирджиния, но въпреки това беше велик и беше критик, и беше умрял. Когато моето писмо, изпратено с въздушна поща, беше пристигнало в Западна Вирджиния, той вече е бил мъртъв, така че сестра му ми го беше изпратила обратно. Но тя също беше написала едно прекрасно писмо — тя също беше доста добър литературен критик — и ми беше написала, че Леонардо е починал от туберкулоза, но до самия си край е бил щастлив и едно от последните неща, които е направил, било да седне в леглото, подпрян с възглавници, и да ми напише писмо за „Кученцето се засмя“. Всичко това беше сън, мечта, но с огромно значение за мен; и въпреки че Леонардо вече беше мъртъв, душата му беше на небето и той беше светец, редом с дванайсетте апостоли.

Всички в хотела прочетоха „Кученцето се засмя“, всички до един — беше разказ, който можеш да прочетеш и да умреш, и в него дори не се разказваше за никакво кученце, а беше интелигентен разказ, пълен с разкъсваща поезия. И великият редактор, самият Джей С. Хакмът, с неговия китайски подпис, ми беше написал писмо: „Разказът ви е велик и аз с гордост ще го публикувам.“ Госпожа Харгрейвс също го прочете и ме погледна с други очи. Заради този разказ ми позволи да остана в хотела, вместо да ме изхвърли на студа (въпреки че навън всъщност беше по-скоро горещо). Ами госпожа Грейнджър от стая 345, евангелистката от Батъл Крийк (с красив ханш, но доста стара), която дотогава само седеше в антрето и чакаше да умре? „Кученцето се засмя“ я върна към живота и когато видях онзи поглед в очите й, аз се уверих, че съм прав, и наистина бях прав, но освен това се надявах тя да ме попита как съм във финансово отношение, нали, как се справям, и после дори си помислих дали да не й поискам пет долара назаем, но не го направих, а си тръгнах, обзет от отвращение към самия себе си.

Хотелът се казваше „Алта Лома“. Беше построен на обратно на склона на билото на Бънкър Хил, така че главният вход беше на нивото на улицата, а за десетия етаж се слизаше десет етажа надолу. Ако човек беше в стая 862, например, трябваше да се качи в асансьора и да слезе осем етажа по-надолу, а ако искаше да слезе в гардеробното помещение, всъщност не трябваше да слиза, а да се качи — на етажа, който беше над приземния етаж.

Ех, да имах едно мексиканско момиче! Постоянно си мислех за нея — за моето мексиканско момиче. Всъщност нямах никакво момиче, но по улиците на града беше пълно с тях. Плаза и Чайнатаун горяха с техния огън и в мечтите ми те всички бяха мои — тази, и тази — и един ден, когато пристигнеше още един чек, това щеше да стане наистина. Междувременно можех да ги гледам безплатно и те бяха моите ацтекски принцеси и принцеси на маите, тези момичета от мексиканските села, които се събираха на Гранд Сентръл Маркет и в катедралата „Санта Мария“, а аз дори ходех на литургия, за да ги гледам. Това беше богохулство, но все пак беше по-добре от алтернативата изобщо да не ходя на литургия, така че когато пишех писма до мама вкъщи в щата Колорадо, можех да й пиша съвсем честно: „Скъпа мамо, миналата неделя ходих на литургия.“ Когато се разхождах в Гранд Сентръл Маркет, уж случайно се блъсках в тях. Така получавах възможност да ги заговоря и аз се усмихвах и казвах: „Извинете“. Колко бяха красиви тези момичета, колко бяха щастливи, когато някой се държеше с тях като джентълмен и прочие! И аз само ги докосвах, а после отнасях спомена за тях в стаята си, където пишещата ми машина събираше прах, а мишката Педро си стоеше в дупката и ме гледаше с черните си очички. Дни на мечти и възхищение!

Мишката Педро беше добър мишок, но отказваше да се държи прилично като истински домашен любимец. Видях го още първия път, когато влязох в стаята си, а това беше на върха на славата ми, когато „Кученцето се засмя“ току-що беше отпечатан в актуалния брой на списанието от август. Беше преди пет месеца — в деня, когато пристигнах в града с автобус от щата Колорадо със сто и петдесет долара в джоба и големи планове в главата. В онези дни вярвах в една собствена философия. Аз любех поравно всички хора и животни и Педро не биваше да бъде изключение; но после сиренето започна да ми излиза много скъпо, защото Педро извика всичките си приятели и стаята се напълни с тях, така че трябваше да се откажа и да започна да им давам хляб. Те обаче не искаха хляб. Вече ги бях разглезил и когато сиренето свърши, те се изнесоха — всички, освен храбрия аскет Педро, който се задоволяваше да дъвче страниците на една стара хотелска Библия.

Ех, онзи пръв ден! Госпожа Харгрейвс отвори вратата на стаята ми и аз се озовах вътре — с червения килим на пода, английските пейзажи по стените и банята в съседство. Стаята беше долу на шестия етаж, номер 678, близо до лицевия склон на хълма, така че прозорецът ми беше на едно ниво със зелената трева и нямаше нужда от ключ, защото прозорецът винаги стоеше отворен. Именно през този прозорец видях и първата палма в живота си — само на две крачки от мен — и веднага се сетих за влизането на Исус в Йерусалим, за Египет и Клеопатра, въпреки че точно тази конкретна палма беше с почернели листа, отровена от въглеродния окис, който извираше от тунела на Трета улица, а грубата кора на ствола й беше набита с праха и пясъка, навяван от пустините Мохаве и Санта Ана.

„Скъпа мамо“, пишех аз вкъщи, в щата Колорадо. „Скъпа мамо, всичко върви точно както трябва. В града беше един голям редактор, двамата обядвахме заедно и подписахме договор за голям брой разкази, но няма да те отегчавам с подробности, скъпа мамо, защото знам, че не се интересуваш от литература, както впрочем и татко; накратко казано, вече имам страхотен договор, но той започва да тече след няколко месеца. Затова те моля да ми изпратиш десет долара или дори пет, мила мамо, защото редакторът (бих ти казал как се казва, но знам, че не се интересуваш от такива неща) е решил да ме подкрепи с всички сили.“

„Скъпа мамо“ и „Скъпи господин Хакмът“, великият редактор, бяха получателите на повечето ми писма — всъщност на всичките ми писма. Старият Хакмът с намръщената физиономия и косата на път, великият Хакмът с писалката, могъща като меч — снимката му висеше на стената ми, с неговия неразбираем автограф. Преди често се обръщах към него и му казвах: „Здрасти, Хакмът! Ама как пишеш само, дявол да те вземе!“ Но после дойдоха и гладните дни и Хакмът започна да получава все по-дълги писма от мен. „Божичко, господин Хакмът, нещо ми е станало: вдъхновението ми липсва и вече не мога да пиша. Господин Хакмът, възможно ли е, според вас, това да се дължи на местния климат? Отговорете ми, моля. Господин Хакмът, според вас, дали пиша толкова добре, колкото Уилям Фокнър? Отговорете ми, моля. Господин Хакмът, възможно ли е, според вас, сексът да има нещо общо с това? Защото, господин Хакмът, защото, защото…“, и му разказвах за всичко. Казах му за русото момиче в парка. Разказах му как съм подходил и как тя е паднала в ръцете ми. Разказах му всичко, само дето нищо от него не беше вярно и всичко беше една ужасна лъжа — но все пак беше нещо. Все пак беше някакво писане, някакъв контакт с великия човек, а той винаги отговаряше на писмата ми. Божичко, беше страхотен! Винаги ми отговаряше веднага — като истински велик човек, който споделя проблемите на талантливите. Никой друг не получаваше толкова много писма от Хакмът, колкото мен, и аз отварях пликовете и ги препрочитах, и целувах писмата му. Заставах пред снимката на Хакмът и плачех с истински сълзи, и му казвах, че този път е заложил на истински победител, на велик талант, на Бандини, Артуро Бандини, на мен.

Гладните дни на суровата решимост. Точно това беше думата, „решимост“, когато Артуро Бандини седя пред пишещата машина в продължение на цели два дни без прекъсване, решен да успее; но нищо не стана и това беше най-дългата обсада на яростна решимост в живота му, а от нея не излезе дори един ред, а само една дума, напечатана отново и отново на цели страници, от горе до долу, само тази единствена дума: палма, палма, палма, палма, палма. Беше битка на живот и смърт между палмата и мен и палмата спечели: ето я навън, в синия въздух, поклаща се и сладко поскърцва. След два дни на бой и обсада палмата спечели и аз пропълзях навън от прозореца и седнах до нея. Облегнах се на дървото, минаха една-две секунди и аз заспах, а малките кафяви мравчици си играеха в космите по краката ми.

Втора глава

Тогава бях на двайсет и си казвах: „Какво толкова, за никъде не бързаш, Бандини. Имаш десет години да напишеш книга, така че не бързай, излизай и научи всичко за живота, обикаляй улиците. Точно там ти е проблемът: не знаеш нищо за живота. За Бога, човече, осъзнаваш ли, че ти дори нямаш никакъв опит с жените?“ Естествено, че имам, имам богат опит с жените.

Не, нямаш. Трябва ти жена, трябва ти баня, трябва ти някой хубавичко да те ритне отзад, трябват ти пари. Казват, че струва един долар или два долара на по-изтупаните места, но долу на Плаза е един долар; супер, само че ти нямаш един долар, а и освен това, какъвто си страхливец, дори да имаше един долар, пак нямаше да отидеш — точно така, както пропиля онази възможност в Денвър. Нямаше да го направиш, защото те хвана страх, и още те държи, така че и сега няма да го направиш и всъщност се радваш, че нямаш един долар.

Да те е страх от жените! И това ми било писател! Как може да пише за жените, когато никога не е бил с жена? Ах, ти, мързелив измамник! Нищо чудно, че не можеш да пишеш! Нищо чудно, че в „Кученцето се засмя“ нямаше жена. Нищо чудно, че не беше разказ за любовта, малък мръсник такъв.

Да напиша разказ за любовта. Да науча нещо за живота.

По пощата пристигнаха пари. Не беше чек от великия Хакмът, нито хонорар от „Атлантик Мантли“ или „Сатърдей Ивнинг Поуст“. Бяха само десет долара — само едно състояние. Бяха от майка ми: „Някакви застрахователни полици, Артуро, продадох ги срещу пари в брой и ти изпращам твоя дял.“ Но си бяха десет долара; поне някой от семейството ми беше продал нещо.

Прибери ги в джоба си, Артуро. Измий си лицето, среши си косата, сложи си нещо, за да ухаеш на хубаво, докато стоиш пред огледалото и проверяваш дали нямаш бели косми; защото ти се тревожиш, Артуро, а от тревогата косата побелява. Но нямаш нито един бял косъм, нито един. Аха — а какво му има на това ляво око? Изглежда малко безцветно. Внимавай, Артуро Бандини: не си напрягай очите, не забравяй какво стана с Таркингтън и Джеймс Джойс.

Не беше никак зле да стоя в средата на стаята и да си говоря със снимката на Хакмът: „Не е зле, Хакмът, ще ти напиша един разказ за това. Как ти се струвам, Хакмът? Случва ли се понякога да се питаш как изглеждам, хер Хакмут? Питаш ли се понякога: „Дали е хубавец този Бандини, авторът на блестящия разказ „Кученцето се засмя““?“

Веднъж в Денвър имаше една вечер, подобна на тази, само дето в Денвър все още не бях писател, но пак стоях в една подобна стая и си правех подобни планове, но тогава всичко завърши с катастрофа, защото през цялото време на онова място си мислех за Светата Дева и „Не прелюбодействай“, така че накрая работещото момиче тъжно поклати глава и трябваше да се откаже — но това беше отдавна, а довечера всичко щеше да се промени.

Излязох през прозореца и се изкачих по склона до върха на Бънкър Хил. Беше нощ, създадена за моя нос — пиршество за обонянието, с аромата на звездите, аромата на цветята, аромата на пустинята и спящия прах на върха на Бънкър Хил. Градът се простираше навсякъде като коледно дърво: червено, зелено и синьо. Привет, стари къщи и пеещи хамбургери в старите кафенета. Привет, Бинг Кросби, и на твоята песен. Тя ще бъде нежна с мен. Не като момичетата от моето детство, от ученическите и студентските ми години. Те ме плашеха, унижаваха ме и ми отказваха; но не и моята принцеса, тя ще разбере. Защото тя също е била унижавана през целия си живот.

Бандини крачи по улицата — невисок, но набит, горд с мускулите си, стиска юмруци и се наслаждава на твърдия разкош на бицепсите си; абсурдно безстрашния Бандини, който не се страхува от нищо друго, освен от неизвестното, в този свят на вълшебства и тайни. Възкръснаха ли вече мъртвите? Писанието казва „не“, но нощта крещи „да“. Аз съм на двайсет, на прага на зрелостта, и бродя по улиците, за да си намеря жена. Дали душата ми вече е опетнена, дали да не се върна, дали ме пази ангел–хранител, дали майчините ми молитви успокояват страховете ми или просто ме дразнят?

Десет долара: мога да си платя наема за две седмици и половина или да си купя три чифта обувки, или два чифта панталони, или хиляда пощенски марки, за да изпращам разкази на редакторите; богатство, наистина! Но ти нямаш никакви разкази, талантът ти е съмнителен, талантът ти е жалък, талантът ти просто го няма и престани да се лъжеш ден след ден, защото и сам знаеш, че „Кученцето се засмя“ не става за нищо и никога няма да става за нищо.

Така че вървиш по Бънкър Хил и размахваш юмрук към небето, но аз знам какво си мислиш, Бандини. Мислиш с мислите на баща си и предците си, които те бият като камшици и те горят като нажежено желязо: че ти не си виновен, че си роден беден, син на нещастни селяни, че бедността те е прогонила от дома и от родния ти град в Колорадо, че се надяваш да напишеш книга и така да забогатееш — защото тогава онези, които те мразеха в Колорадо, вече няма да те мразят. Ти си страхливец, Бандини, предател на душата си, жалък лъжец пред ридаещия си Господ. Само затова пишеш. Точно затова ще бъде по-добре, ако просто умреш.

Да, така е, но аз вече бях видял къщите в Бел Еър с хладните ливади и зелените басейни. Вече бях пожелавал жените, само обувките на които струваха повече от всичко, което притежавах на този свят. Вече бях зървал стиковете за голф на витрината на „Сполдинг“ на Шеста улица, които отваряха празнина в душата ми само като си представях как ги докосвам. Бях жадувал да притежавам папийонка със същата страст, с която набожните католици жадуват за опрощение. Бях се любувал на шапките в „Робинсън“ така, както критиците се превъзнасят пред творбите на Микеланджело.

Слязох по стълбите на Ейнджълс Флайт до улица Хил: сто и четирийсет стъпала със стиснати юмруци, без страх от никой човек, но изпълнен с ужас от тунела на Трета улица и перспективата да мина през него — клаустрофобия. Освен това ме беше страх и от високото, от кръв и от земетресения; но иначе си бях съвсем безстрашен, с изключение на страха ми от смъртта, от възможността да се разкрещя пред хора, без да искам, от апандисит и проблеми със сърцето, както и от моментите, когато стоях сам в стаята си с часовник в ръка и си мерех пулса, заслушан в странните звуци, които издаваше стомахът ми. Но иначе бях съвсем безстрашен.

Ето една идея, която струва много пари: идея за тези стъпала, града в краката ми и звездите на един хвърлей над главата ми. Добър сюжет, добри перспективи, класическа история: момче среща момиче. Момичето живее в тази сива кооперация, а момчето е скитник. Момчето съм аз. Момичето е гладно. Богато момиче от Пасадина, което мрази парите. Което нарочно е избягало от милионите на семейството си в Пасадина, защото е отегчено и уморено до смърт от парите. Красиво момиче, даже прекрасно. Страхотен разказ с патологичен конфликт. Момиче, което има фобия от парите: фройдистки сюжет. В нея е влюбен и друг мъж, много богат. Аз съм беден. Сблъсък между двамата конкуренти. Аз го унищожавам с яростен сарказъм, а освен това го пребивам и с юмруци. Момичето е впечатлено и си пада по мен. Предлага ми милиони. Аз се женя за нея, но само при условието, че ще си остане бедна. Тя се съгласява. Но историята има щастлив край: момичето ме изиграва с огромна банкова сметка, която отваря в деня на сватбата ни. Аз се ядосвам, но й прощавам, защото я обичам. Добра идея, но й липсва нещо: прилича на измишльотините на Джеймс Колиър.

„Скъпа мамо, благодаря ти за десетте долара. Моят агент ми съобщи, че е продал още един разказ, този път на едно голямо списание в Лондон, но явно при тях се плаща чак след публикуването, така че малката сума от теб ще влезе в работа за покриване на текущите ми разходи.“

Отидох на бурлеска. Взех си възможно най-хубавото място, за долар и десет цента, точно под цяла редица от четирийсет голи дупета; някой ден всичките ще бъдат мои, някой ден ще имам собствена яхта и заедно с всички тези момичета ще обикалям южните морета. Те ще танцуват само за мен на палубата, облени в лъчите на следобедното слънце. Не, дори няма да са тези момичета. Моите жени ще бъдат прекрасни, от каймака на обществото, които ще си съперничат както по хубост, така и по ум. Но нищо, и това е добро за мен, така трупам жизнен опит, не съм дошъл само за удоволствие, тези мигове директно се превръщат в страници, които описват долнопробната страна на живота.

Но после излезе и Лола Линтън — блестяща змия от сатен, която се извиваше сред бурята от подсвирквания и тропащи крака. Сластната, опасната Лола Линтън, която ограби копнежа на тялото ми, а когато свърши, зъбите ме боляха от стискане и ме беше обзела омраза към мръсните, тъпи свине наоколо, които не спираха да крещят и да крадат от безценното болно щастие, принадлежащо само на мен.

Щом мама беше продала полиците, значи вкъщи нещата не вървяха и аз не биваше да съм тук. Когато бях малко момче, понякога ми попадаха снимки на момичета като Лола Линтън и ме обземаше яростно нетърпение, че времето и детството ми минават толкова бавно, и копнеех за точно този момент. А ето ме сега — нито аз съм се променил, нито момичетата като Лола Линтън; само дето съм се престорил на богат, а всъщност съм беден.

След бурлеската излязох на среднощната главна улица: неонови светлини и осветена мъгла, стриптийз барове и забавления за възрастни. Магазини втора ръка и филипински танцови забави, коктейли по 15 цента и момичета нонстоп — но аз вече ги бях гледал всичките по толкова много пъти, бях похарчил толкова много пари от Колорадо в тях. Всичко това само разпалваше желанието ми, сякаш бях жаден човек, който държи чаша с вода в ръката си, но не отпива от нея, и аз поех към мексиканския квартал, като се олюлявах от слабост, но не чувствах божа. Ето я катедралата „Санта Мария“ с древните арки, почернели от времето. Ще вляза по сантиментални причини. Само по сантиментални причини. Не съм чел Ленин, но съм чувал как го цитират: „Религията е опиум за народите.“ Самият аз съм атеист: чел съм „Антихрист“ и смятам, че е основополагаща творба. За ваше сведение, господине, аз вярвам в преходността на ценностите. Църквата е отживелица — царство на ограничените бюргери, на шарлатаните и измамниците.

Дръпнах масивната порта и тя проскърца, сякаш плачеше. Над олтара мъждукаше кървавочервено вечно сияние и осветяваше с алени сенки тишината на почти две хиляди години. Беше царството на смъртта, но освен това си спомнях и бебетата, които плачат на кръщенето си. Застанах на колене. По навик. Затова седнах. Но беше по-добре да стоиш на колене, защото острото ухапване на камъка по коленете разсейваше ужасната тишина. Молитва. Само една молитва, защо не: по сантиментални причини. „Всемогъщи Боже, съжалявам, че вече съм атеист, но Ти чел ли си Ницше? Ех, каква книга! Всемогъщи Боже, ще сваля картите. Ще Ти направя едно предложение. Направи ме велик писател и аз ще се върна в лоното на Твоята Църква. И моля те, мили Боже, още нещо: направи мама щастлива. Не ми пука за татко, той си има виното и доброто здраве, но мама много се тревожи за мен. Амин.“

Затворих плачещата порта и застанах на стълбите, а мъглата се простираше навсякъде като гигантско бяло животно. Плаза приличаше на съдебната палата в родния ми град, когато беше засипана от бялата тишина на снега. Но тук всички шумове пътуваха леко и бързо през тежката мъгла, така че веднага чух тракането на високи токчета. Появи се момиче. Беше облечена със старо зелено палто, а лицето й беше обрамчено от зелен шал, вързан под брадичката. На стъпалата срещу нея стоеше Бандини.

— Здравей, скъпи — усмихна се тя, сякаш Бандини беше нейният съпруг или любовник.

После тя застана на първото стъпало и вдигна очи към него:

— Как мислиш, скъпи? Искаш ли да се позабавляваме заедно?

Дръзкият любовник Бандини с острия език.

— Не, мерси — каза той. — Друг път.

После се отдалечи бързешком, а тя остана загледана след него, като мърмореше нещо, нечуто в нощта. Той измина половин пресечка. Беше доволен от себе си. Поне го беше попитала. Поне го беше идентифицирала като мъжко същество. От удоволствие той започна да си подсвирква. Светският лъв с богатия опит. Бележитият писател, който разказва за една нощ с уличница. Артуро Бандини, известният автор, разкрива преживяванията си с една проститутка по улиците на Лос Анджелис. Критиците са във възторг от „най-великата книга, писана някога“.

Бандини (в интервю, взето малко преди да отпътува за Швеция):

— Съветът ми към всички млади писатели е съвсем прост. Искам да ги предупредя никога да не изпускат възможността за ново преживяване. Искам да ги насърча да живеят истинския живот, да се борят мъжки с него, да го атакуват с голи ръце.

Репортер:

— Господин Бандини, какво ви вдъхнови за тази книга, с която спечелихте Нобелова награда за литература?

Бандини:

— Книгата се базира на реална случка, която преживях една нощ в Лос Анджелис. Всяка дума в тази книга е истинска. Аз съм изживял тази книга, дума по дума.

Стига толкова. Вече всичко ми беше ясно. Обърнах се и тръгнах обратно към църквата. Мъглата беше непрогледна. Момичето го нямаше. Продължих в същата посока: може би така щях да я настигна. На ъгъла я видях отново. Тя стоеше и говореше с един висок мексиканец. После двамата тръгнаха заедно, пресякоха улицата и отидоха към Плаза. Вървях след тях. Мексиканец, за Бога! Такива жени трябва да се съобразяват с расовата принадлежност! Мразех го в червата: мазен, мръсен циганин. Двамата поеха под банановите дървета на Плаза, а стъпките им отекваха в мъглата. Чух как мексиканецът се засмя. После и момичето се засмя. Двамата пресякоха и следващата улица и тръгнаха по една алея, която водеше към Чайнатаун. Неоновите надписи с китайски йероглифи оцветяваха мъглата в розово. Когато стигнаха до един пансион в съседство с китайски ресторант за бързо хранене, те завиха вътре и се качиха по стълбите. През прозорците на горния етаж се виждаше танцова забава. Видях жълти таксита, паркирани от двете страни на малката уличка. Подпрях се на предната броня на таксито, което беше спряно точно пред входа на пансиона, и зачаках. Щях да чакам, докато в ада завали сняг. Щях да чакам, докато Господ ме убие.

Мина половин час. По стълбите се чуха стъпки. Вратата се отвори. Мексиканецът се появи на входа. Спря в мъглата, запали си цигара и се прозя. После разсеяно се усмихна, сви рамене и се отдалечи, а мъглата се спусна зад него като хищна птица. Давай, хили се. Мръсен циганин — на какво се хилиш толкова, а? Роден си от долна и проклета раса и само защото се качи в стаята с едно от нашите бели момичета, сега се усмихваш. Смяташ ли, че щеше да имаш някакъв шанс с нея, ако аз бях приел предложението й на стъпалата на църквата?

След малко по стълбите отекнаха нейните токчета и момичето излезе в мъглата. Същото момиче, със същото зелено палто и същия шал. Тя ме видя и се усмихна:

— Здравей, скъпи. Искаш ли да се позабавляваме?

Полека сега, Бандини.

— Ами, не знам — казах аз. — Може и да искам. А може и да не искам. Какво предлагаш?

— Качи се с мен и ще видиш, скъпи.

Не бъди злобен, Артуро. Бъди изискан и лукав.

— Може и да се кача — отвърнах аз. — А може и да не се кача.

— О, хайде, скъпи — каза тя.

Тънките кости на лицето й, миризмата на кисело вино от устата й, ужасното двуличие на маниерите й, гладът за пари в очите й.

Бандини:

— По колко върви това в днешно време?

Тя ме хвана под ръка и леко ме задърпа към вратата.

— Качи се с мен, скъпи. Горе ще ти кажа.

— Всъщност не съм толкова на зор — каза Бандини. — Аз… аз току-що идвам от един доста див купон.

Пресвета Дево, вече се качваме по стълбите, не издържам повече. Трябва да избягам оттук. Коридорите миришат на хлебарки, на тавана свети жълта крушка, прекалено съм изтънчен за това, момичето ме държи под ръка, нещо ти има, Артуро Бандини, ти си мизантроп, осъден си да живееш в безбрачие през целия си живот, трябваше да станеш свещеник, спомняш ли си какво говореше отец О’Лиъри онзи следобед за насладата от въздържанието, при това с парите на собствената ти майка, пресвета Дево, моли се за спасението ни в този час — а после изведнъж стигнахме до горния етаж и поехме по прашния, тъмен коридор към стаята в дъното, където тя изгаси лампата и вече бяхме вътре.

Стаята беше още по-малка от моята, без килим, без картини — с едно легло, една маса и един умивалник. Тя си свали палтото. Под него беше със синя щампована рокля. Краката й бяха голи. Свали и шала си. Не беше истинска блондинка. Корените на косата й бяха черни. Носът й беше малко крив. Бандини седна на леглото — небрежно, като истински мъж, който знае как да седне на едно легло.

— Готино местенце — отбеляза Бандини.

Господи, трябва да се измъкна оттук, това е ужасно.

Момичето седна до мен, прегърна ме, притисна гърдите си в моите, целуна ме, докосна зъбите ми със студения си език. Веднага скочих на крака. Мисли бързо, Бандини, моля Те, само ме измъкни оттук и ти обещавам, че това никога повече няма да се повтори. Още от утре ще се върна в лоното на Църквата. Още от утре животът ми ще потече като бистра река, заклевам се.

Момичето се отпусна по гръб, подложи ръце под главата си и вдигна краката си на леглото. Заклевам се, че преди да умра, отново ще вдъхна аромата на люляците в Кънектикът и отново ще видя чистите, бели, смълчани църквички от моето детство и благите пасища, от които бях избягал.

— Виж — казах аз. — Искам само да си поговорим.

Тя кръстоса крака.

— Аз съм писател — обясних. — Събирам материал за книга.

— Знаех си, че си писател — каза тя. — Или бизнесмен, или нещо такова. Приличаш на човек, който води духовен живот.

— Значи, аз съм писател — повторих. — Много ми харесваш и прочие. Готина си, харесваш ми. Но първо искам да си поговорим.

Тя седна в леглото.

— Нямаш ли пари, скъпи?

Пари ли? Ха-ха. Извадих си парите — малката дебела пачка от доларови банкноти. Естествено, че имам пари, имам предостатъчно пари, това нищо не е, парите не са проблем, парите са най-малката ми грижа.

— Колко вземаш?

— Два долара, скъпи.

Значи ще й дам три, ще ги отделя небрежно от пачката, все едно това е най-малкият проблем, и просто ще й ги подам, защото парите не са нищо, имам още много (а точно в този момент мама седи до прозореца с броеница в ръката си и чака татко да се прибере), но пари има, пари винаги има.

Тя взе парите и ги пъхна под възглавницата си. Беше благодарна и усмивката й вече беше по-различна. Писателят искаше да си поговорят. Как са условията на работа в днешно време? Харесва ли й този начин на живот? О, скъпи, стига толкова, хайде да не си говорим, а да се хващаме за работа. Не, аз искам да си поговоря с теб, това е важно, нали, материал за нова книга. Често правя така. Как изобщо се хвана с тази работа? О, скъпи, за Бога, и това ли ще ме питаш? Но парите не са проблем, нали ти казах. Но моето време струва пари, скъпи. Добре тогава, ето ти още два долара. Вече станаха пет, Господи Боже, пет долара, а аз още дори не съм успял да се измъкна оттук, как те мразя, мръсна такава. Но всъщност ти си по-чиста от мен, защото поне нямаш душа, която да продаваш, а само бедната си плът.

Тя беше зашеметена от щедростта ми и готова на всичко. Можех да го направя с нея, както си поискам, и тя се опита да ме дръпне при себе си, но не, чакай малко. Нали ти казах, че искам да си поговорим, нали ти казах, че парите не са проблем, ето ти още три долара, стават общо осем, но това няма никакво значение. Просто задръж тези осем долара и си купи нещо хубаво.

После изведнъж щракнах с пръсти като човек, който току-що си е спомнил нещо важно, някакъв ангажимент.

— Чакай малко! — казах аз. — Сетих се нещо. Колко е часът?

Брадичката й гальовно се притискаше във врата ми.

— Не се притеснявай за това, скъпи. Можеш да останеш дяла нощ.

Не, аз съм зает човек, да, сега си спомних, моят издател трябваше да пристигне тази вечер със самолет. Винаги каца на „Бърбанк“. Трябва да хвана такси, за да го взема оттам, така че бързам. Довиждане, довиждане, задръж тези осем долара, купи си нещо хубаво, довиждане, довиждане, тичам надолу по стълбите, за да избягам оттам, мъглата ме приветства на входа, задръж ги тези осем долара, сладка мъгла, идвам при теб, чист въздух, прекрасен свят, идвам при теб. „Довиждане!“, викам нагоре по стълбите, „Ще се видим пак! Купи си нещо хубаво с тези осем долара!“ Осемте долара сякаш изтекоха от очите ми. О, Господи, убий ме на място и изпрати тялото ми у дома, убий ме на място като невеж езичник, без свещеник, без последно причастие, осем долара, осем долара…

Трета глава

Дни на оскъдица — синьо небе без нито едно облаче, море от синьо ден след ден, а слънцето плава през него. Дни на изобилие — изобилие от тревоги, изобилие от портокали. Портокали в леглото, портокали за обяд, портокали за вечеря. Портокали по пет цента дузината. Слънчево сияние в небето и слънчев сок в стомаха ми. Когато ме видя да приближавам към него на японския пазар, вечно ухиленият японец с лице като куршум веднага се протегна за хартиената кесия. Беше щедър човек и понякога ми даваше петнайсет, дори двайсет портокала за пет цента.

— Обичаш ли банан?

Разбира се, така че той ми даваше и няколко банана. Приятно разнообразие — портокалов сок и банани.

— Обичаш ли ябълка?

Разбира се — и той ми даваше няколко ябълки. Ето ти нещо ново: портокали и ябълки.

— Обичаш ли кайсия?

Всъщност да — така че занасях хартиената кесия в стаята си. Интересна идея: кайсии и портокали.

Зъбите ми ги смилаха на пюре, а соковете им цвърчаха и се плискаха на дъното на стомаха ми. На дъното на стомаха ми цареше тъга. Имаше плач и скърцане със зъби, а малките мрачни облачета газ щипеха сърцето ми.

Мъката ме отведе пред пишещата машина. Седнах пред нея, обзет от тъга за Артуро Бандини. От време на време през стаята се понасяше по някоя безвредна идея. Като малка бяла птичка. Не мислеше лошо на никого. Искаше само да ми помогне, милата малка птичка. Но аз я улавях и я заковавах на пишещата машина, а тя умираше в ръцете ми.

Какво ли ми имаше? Когато бях малко момче, веднъж се помолих на света Тереза да ми даде нова писалка. И молитвата ми беше чута. Във всеки случай, ми подариха нова писалка. Сега отново се обърнах към света Тереза. Моля те, скъпа и прекрасна светице, дай ми някоя идея. Но тя ме беше изоставила, всички богове ме бяха изоставили и аз останах сам като Хюсманс, със стиснати юмруци и сълзи в очите. Само ако някой ме обичаше: дори буболечка, дори мишка — но това също беше останало завинаги в миналото. Дори Педро ме беше изоставил сега, когато не можех да му предложа нищо друго, освен портокалови кори.

Спомних си за дома — за спагетите, които плуваха в богатия доматен сос, заринати с пармезан, за лимоновия пай на мама, за печеното агне и току-що опечения хляб, и ми стана толкова мъчно, че нарочно забих нокти в ръката си, докато не се появи капка кръв. От това ме обхвана огромно задоволство. Аз бях най-нещастното същество на Божия свят, принудено дори да се самоизмъчва. На тази земя със сигурност нямаше по-нещастен от мен.

Хакмът трябваше да разбере за това — великият Хакмът, който приютяваше гениите на страниците на своето списание. „Скъпи господин Хакмът“, започнах аз и описах величието на миналото, скъпи Хакмът, страница след страница, а слънцето се спускаше като огнена топка на запад и бавно се удавяше във вълната от мъгла, която се надигаше от брега.

На вратата се почука, но аз не отговорих, защото сигурно беше онази жена, която си искаше тъпия наем. Но после вратата се отвори и на прага се показа една плешива, костелива и брадата глава. Беше господин Хелфрик, който живееше в съседната стая. Господин Хелфрик беше атеист, пенсиониран от армията, който живееше от оскъдната си пенсия и едва успяваше да покрива разходите си за алкохол, макар че си купуваше от най-евтиния джин на пазара. Постоянно беше облечен в един сив халат, който нямаше копче или колан, и въпреки че се преструваше, че се старае да не показва тялото си под него, халатът му постоянно стоеше отворен и човек виждаше много косми и кости. Очите на господин Хелфрик бяха червени, защото всеки следобед, когато слънцето се покажеше от западната страна на хотела, той заспиваше с глава, подпряна на прозореца, а тялото му оставаше вътре в стаята. Дължеше ми петнайсет цента още от първия ми ден в хотела, но след многобройни безплодни опити да си ги получа, аз се бях отказал от всякаква надежда. Това беше предизвикало разрив в отношенията ни, така че се изненадах, когато той подаде глава в стаята ми.

Господин Хелфрик тайнствено примижа, сложи пръст на устните си и ми изшътка да мълча, въпреки че и без това не бях казал нито дума. Исках той ясно да усети моята враждебност, за да му напомня, че не храня никакво уважение към хората, които не изпълняваха задълженията си.

— Обичаш ли мляко? — прошепна той.

Уверих го, че обичам мляко, естествено. Тогава той ми разкри своя план. Човекът, който работел като млекар — доставчик на Бънкър Хил, бил приятел с него. Всяка сутрин в четири този човек паркирал камиона за мляко зад хотела и се качвал по задното стълбище до стаята на Хелфрик, за да изпият заедно по един джин.

— И така — завърши господин Хелфрик, — ако обичаш мляко, просто трябва да си вземеш.

Аз поклатих глава.

— Това е доста унизително, Хелфрик — отвърнах аз и се почудих какво беше точното естество на приятелството му с млекаря. — Ако наистина ти е приятел, защо трябва да му крадеш от млякото? Нали той пие от твоя джин? Защо просто не го помолиш за мляко?

— Но аз не пия мляко — възрази Хелфрик. — Правя го за теб.

Това ми приличаше на опит да се измъкне от финансовото си задължение. Отново поклатих глава.

— Не, Хелфрик, благодаря. Смятам се за честен човек.

Той сви рамене и се загърна с халата си.

— Добре, момчето ми. Просто се опитвах да ти направя услуга.

Когато Хелфрик си тръгна, аз продължих да пиша писмото си до Хакмът, но почти веднага започнах да усещам в устата си вкус на мляко. След известно време усещането стана непоносимо. Отпуснах се на леглото си в полумрака и се отдадох на изкушението. След още малко време цялата ми съпротива изчезна и аз почуках на вратата на Хелфрик. В стаята му цареше ад — подът беше заринат с евтини уестърни, чаршафите на леглото бяха потъмнели от мръсотия, навсякъде бяха пръснати дрехи, а празните закачалки на стената се набиваха на очи като зъбите на череп. По столовете имаше мръсни чинии, а на перваза — загасени фасове. Иначе стаята му беше същата като моята, но в единия ъгъл имаше малък газов котлон, а на едната стена — лавици за посуда. Имаше специална уговорка с хазяйката да плаща по-нисък наем, защото сам си чистеше стаята и си оправяше леглото, но той всъщност не правеше нито едното, нито другото. Когато влязох, Хелфрик седеше на един люлеещ стол по халат сред голям брой бутилки от джин. В ръката му имаше друга бутилка джин. Хелфрик пиеше денонощно, но никога не се напиваше.

— Промених си решението — казах му аз.

Той напълни бузите си с джин, повъртя алкохола в устата си и накрая го глътна с очевидно удоволствие.

— Работата е опечена — отвърна той.

После се изправи на крака и прекоси стаята, за да стигне до панталоните си, които бяха проснати на леглото. За момент си помислих, че ще ми върне парите, които ми дължеше, но той само тайнствено прерови джобовете си, а после се върна на стола с празни ръце. Аз стоях и го гледах.

— Сетих се нещо — казах. — Чудех се дали не можеш да ми върнеш парите, които ми дължиш?

— Нямам — отвърна той.

— А не можеш ли да ми платиш само част от тях? Например десет цента?

Той поклати глава.

— Пет цента?

— Нямам никакви пари, момчето ми.

После отново отпи. Беше току-що отворена бутилка, пълна почти догоре.

— Не мога да ти дам никакви пари в брой, момчето ми. Но ще се погрижа да имаш толкова мляко, колкото искаш.

После ми обясни своя план. Млекарят щеше да пристигне към четири. Аз трябваше да остана буден, за да чуя кога ще почука. Хелфрик щеше да го задържи в продължение на поне двайсет минути. Цялата работа беше подкуп — средство да не си плати дълга честно и почтено — но аз бях гладен.

— И все пак трябва да си плащаш дълговете, Хелфрик — казах аз. — Ако ти вземах и лихва, щеше да пострадаш.

— Ще ти върна парите, момчето ми — отвърна той. — Ще ти платя до последното пени веднага, щом мога.

Аз се върнах в стаята си, като ядно затръшнах вратата на Хелфрик на излизане. Не исках да излизам жесток, но той прекаляваше. Бях сигурен, че този джин струва поне трийсет цента бутилката. Все пак можеше да контролира нуждата си от алкохол за един ден, колкото да си върне дълговете.

Нощта дойде неохотно. Аз седях до прозореца и си свивах цигари с едро смлян тютюн и парченца тоалетна хартия. Тютюнът беше прищявка, спомен от едно по-охолно време. Бях си купил цяла кутия, а лулата към него беше безплатна, закачена за кутията с гумено ластиче. Но после бях загубил лулата. Тютюнът беше толкова силен, че не можеше да се пуши в нормални хартийки, но когато го увиех два пъти в тоалетна хартия, гореше стегнато и силно — понякога толкова силно, че избухваше в пламъци.

Нощта дойде бавно — първо уханието, а после и мракът. Отвъд прозореца ми се простираше огромният град с уличните лампи и червените, сини и зелени неонови светлини, които се събуждаха за живот като ярки нощни цветя. Не бях много гладен, под леглото ми имаше още много портокали, а тайнственото бълбукане на дъното на стомаха ми не беше нищо повече от действието на големите облаци тютюнев дим, затворени там, които отчаяно се опитваха да намерят път навън.

Значи най-сетне бях стигнал и дотук: да стана престъпник, нещастен крадец на мляко. Ето какво беше станало с мимолетния гений, с автора на една-единствена творба: крадец. Хванах глава в ръцете си и се залюлях напред-назад. Пресвета Дево. Вече виждах заглавията във вестниците, „Обещаващ писател заловен да краде мляко“, „Популярното протеже на Джей С. Хакмът влиза в съда по обвинение за дребна кражба“, около мен се тълпяха репортери, проблясваха светкавици: „Направи изявление, Бандини, как стана?“

„Ами, момчета, стана ето така: всъщност аз имам много пари, нали се сещате, ръкописите ми се продават в огромни тиражи и прочие, но точно тогава пишех една историйка за един тип, който краде четвъртинка мляко, и исках да напиша всичко както трябва, от личен опит. Това е всичко, приятели. Чакайте разказа в „Поуст“, ще се казва „Крадецът на мляко“. Оставете ми адреса си и ще ви изпратя безплатен екземпляр.“

Но всъщност няма да стане така, защото никой не познава Артуро Бандини, ще получиш присъда от шест месеца, ще те тикнат в затвора, ще станеш престъпник и какво ще си каже майка ти? Какво ще си каже баща ти? Не чуваш ли как момчетата от складовете в Болдър, щата Колорадо, се кикотят на историята на великия писател, когото са хванали, докато краде четвъртинка мляко? Не го прави, Артуро! Ако ти е останало и малко достойнство, не го прави!

Станах от стола и тръгнах напред-назад из стаята. Всемогъщи Боже, дай ми сила! Спри престъпната ми ръка! Но после изведнъж целият план ми се стори ужасно евтин и глупав, защото точно в този момент се сетих за още нещо, което да включа в писмото си до великия Хакмът, и аз писах в продължение на два часа, докато не ме заболя гърбът. И когато погледнах през прозореца си към големия часовник на фасадата на хотел „Сейнт Пол“, вече беше почти единайсет. Писмото до Хакмът беше станало много дълго — вече беше двайсет страници. Прочетох го. Беше глупаво. Усетих как лицето ми почервенява. Хакмът щеше да ме помисли за идиот, задето пиша такива хлапашки безсмислици. Събрах страниците и ги хвърлих в кошчето за боклук. Утре беше нов ден, утре можеше да ми дойде идея за разказ. А междувременно щях да изям два портокала и да си лягам.

Портокалите бяха много нещастни. Седнах на леглото и забих ноктите си в тънката им кора. Собствената ми плът потръпна, устата ми се напълни със слюнка и очите ми се присвиха, когато си помислих как ще ги изям. Когато захапах жълтата сърцевина, шокът от вкуса беше като от студен душ. О, Артуро Бандини, който си говори сам в огледалото на гардероба — какви жертви правиш в името на изкуството! Можеше да станеш ръководен кадър, търговски магнат, професионален играч на бейзбол, най-добрият играч в националната лига с коефициент 415; но не! Пълзиш от ден на ден, умиращ от глад, но верен на свещеното си призвание. Каква смелост притежаваш само!

Лежах в тъмното, а сънят беше далеч. Какво ли щеше да каже великият Хакмът за всичко това? Щеше да ме възвеличи, разбира се, а могъщото му перо щеше да опише подвига ми с елегантни фрази. Освен това, в крайна сметка, онова писмо до Хакмът не беше чак толкова лошо. Станах, изрових го от кошчето за боклук и го прочетох отново. Беше забележително писмо, със сдържано чувство за хумор. Щеше да се стори доста забавно на Хакмът. Допълнително впечатление щеше да му направи и фактът, че авторът на писмото е същият човек, който е написал „Кученцето се засмя“. А какъв разказ беше това само!

Отворих чекмеджето, в което държах многобройни екземпляри от списанието, отпечатало въпросния разказ. Легнах си и отново го прочетох, като се смеех на остроумието му и се изумявах как всъщност аз съм го написал. После започнах да го чета на глас — изразително, пред огледалото. Когато свърших, очите ми бяха изпълнени със сълзи на възхищение и аз застанах пред снимката на Хакмът, за да му благодаря за това, че е признал моя гений.

Седнах пред пишещата машина, за да продължа писмото. Нощта напредваше, а страниците се трупаха. Ех, защо цялата литература не беше писмо до Хакмът! Страниците се трупаха — двайсет и пет, трийсет — и в един момент аз сведох поглед към пъпа си, където забелязах подкожна тлъстина, като миниатюрна паласка. Колко иронично! Бях започнал да напълнявам: от портокалите! Веднага скочих на крака и направих голям брой упражнения за коремните мускули. Въртях се, усуквах се и се търкалях по пода. От мен се лееше пот и дишах тежко. Накрая се хвърлих на леглото — ожаднял и изтощен. Точно сега една чаша студено мляко щеше да ми дойде добре.

В същия момент чух как на вратата на Хелфрик се почука. После някой влезе в стаята му и Хелфрик изръмжа нещо за поздрав. Нямаше кой друг да бъде, освен млекарят. Погледнах часовника: беше почти четири сутринта. Бързо се облякох: панталони, обувки без чорапи, пуловер. Коридорът беше пуст и зловещо огрян от червената светлина на старата електрическа крушка. Тръгнах уверено, без да се крия, като човек, който отива до тоалетната в дъното на коридора. Изкачих се по две стълбища, които скърцаха и виеха под стъпките ми, и се озовах на приземния етаж. Червено-белият камион на млекаря беше паркиран на алеята недалеч от стената на хотела, окъпан в лунна светлина. Протегнах се вътре и здраво сграбчих две пълни четвъртинки мляко за гърлото. Гърлата на бутилките бяха студени и приятни на пипане. След миг вече бях обратно в стаята си, а бутилките с мляко бяха на тоалетната масичка. Сякаш изпълваха цялата стая. Бяха като човешки същества. Бяха толкова красиви, толкова пълни и изобилни.

Ах, ти, Артуро! Ах, ти, щастливецо! Може би трябва да благодариш на молитвите на майка си, или пък Господ все още те обича, макар че се заиграваш с атеистите, но каквато и да е причината, ти си щастливец.

За доброто, старо време, помислих си аз, за доброто, старо време паднах на колене и казах молитвата, както правехме в началното училище и както ни учеше мама вкъщи: „Благодарим Ти, Господи, за даровете Ти, които ще получим от щедрите Ти ръце, тъй както и самия Христос, Господ наш, амин.“ След това казах и още една молитва, за всеки случай. Останах на колене дълго след като млекарят беше излязъл от стаята на Хелфрик, молих се в продължение на половин час, докато не ме обзе неутолим глад за мляко, коленете не ме заболяха и гърбът ми не започна да пулсира от тъпа болка.

Когато се изправих, мускулите ми бяха схванати и залитах, но щеше да си струва. Извадих четката си за зъби от чашата, отворих една от бутилките и напълних чашата до ръба. После се обърнах към снимката на Джей С. Хакмът на стената.

— За теб, Хакмът! Наздраве за теб!

И пих жадно, докато изведнъж не се задавих, гърлото ми не се стегна и цялото ми тяло не се разтърси от ужасния вкус. Пиех течността, която най-много мразех. Суроватка. Изплюх я, измих си устата с вода и бързо отидох да видя другата бутилка. Тя също беше пълна със суроватка.

Четвърта глава

Бях в един бар на улица Спринт, срещу магазина за стоки втора употреба. Отидох там да изпия чаша кафе с последните си пет цента. Барът беше старовремски, с дървени стърготини на пода и грубо изрисувани голи тела по стените. Беше като бар от времето на Дивия запад, където се събираха старци, бирата беше евтина и миришеше на кисело, а миналото никога не се променяше.

Седях на една от масите до стената. Спомням си, че бях подпрял глава на ръцете си. Чух гласа й, без да поглеждам. Спомням си, че каза „Искаш ли нещо?“, а аз й отговорих нещо за кафе със сметана. После просто продължих да седя в същата поза и да мисля за безнадеждната си съдба, докато пред мен не се появи чаша.

Кафето беше ужасно. Когато разбърках сметаната в него, установих, че това изобщо не беше сметана, защото цялата течност придоби сивкав цвят, а вкусът й беше на сварени парцали. Това бяха последните ми пет цента и аз се ядосах. Огледах се за момичето, което ми беше донесло чашата. Тя беше на пет-шест маси от мен и сервираше бири от подноса в ръката си. Беше обърната с гръб и аз забелязах стегнатите й гладки рамене под бялата престилка, леко очертаните мускули на ръцете й и черната й коса — гъста и лъскава, дълга до раменете.

Най-сетне тя се обърна и аз й махнах. Не ми обърна почти никакво внимание — само очите й малко се разшириха, но останаха отегчени и надменни. Като се изключат контурите на лицето й и блестящите й зъби, не беше красива. Но точно в този момент тя се обърна отново, за да се усмихне на един от редовните клиенти, и аз видях ивичката бяло под устните й. Носът й беше като на маите — плосък, с големи ноздри. Устните й бяха плътно начервени и дебели като устните на негърка. Беше ярък представител на мексиканската раса и като такава беше красива, но беше твърде екзотична за мен. Очите й бяха скосени, кожата й беше тъмна, но не черна, а когато вървеше, гърдите й се полюшваха така, че издаваха колко са твърди.

След като ме погледна за миг, тя не ми обърна повече внимание. Продължи към бара, където поръча още бира и зачака кльощавия барман да я налее. Докато чакаше, си подсвиркваше, хвърли ми един бегъл поглед и продължи да си подсвирква. Аз бях спрял да махам, но от изражението ми ставаше пределно ясно, че искам да дойде на масата ми. После тя изведнъж зяпна към тавана и се засмя по най-тайнствен начин, така че дори барманът се почуди защо се смее. След това сервитьорката се отдалечи с танцова стъпка, като грациозно люлееше подноса над главата си и се промушваше между масите на път към една компания в дъното на бара. Барманът я проследи с очи, все още объркан от нейния смях. Но аз го разбрах. Смехът беше за мен. Тя се смееше на мен. Нещо в моята външност, в лицето ми, в стойката ми, нещо в мен я беше развеселило и докато мислех за това, аз свих ръцете си в юмруци и в пристъп на гневно унижение се заех да проверя какво ми има. Докоснах косата си: сресана. Проверих яката на ризата и вратовръзката си: чисти и на мястото си. Протегнах се, за да зърна отражението си в огледалото зад бара, и видях едно наистина притеснено и изпито лице, но в него нямаше нищо смешно, и от това се ядосах още повече.

Започнах да се подсмихвам злобно, без да откъсвам поглед от нея. Тя не доближаваше масата ми. Минаваше наблизо, дори до съседната маса, но не смееше да пристъпи по-близо. Всеки път, когато виждах тъмното й лице и големите черни очи, в които блестяха искриците на смеха, аз свивах устни по начин, от който ставаше пределно ясно, че се подсмихвам злобно. Това се превърна в нещо като игра. Кафето се охлади и изстина, на повърхността му се образува каймак, но аз не го докоснах. Момичето се движеше като танцьорка, а силните й крака, гладки като коприна, вдигаха от мраморния под дървени стърготини, докато се плъзгаше по него с разбитите си обувки.

Обувките й бяха мексикански сандали хуарачас с кожени връзки, омотани няколко пъти около глезените й. Бяха отчайващо раздърпани; каишките от сплетена кожа се бяха разплели. Бях много благодарен, че забелязах тази подробност, защото най-сетне бях открил някакъв недостатък, който заслужаваше критика. Иначе тя беше високо, стройно, може би двайсетгодишно момиче, но пък беше с тези ужасно раздърпани хуарачас. Така че аз приковах поглед в тях и ги наблюдавах съсредоточено и внимателно, като дори се обръщах на стола и въртях глава, за да не ги изпускам от поглед, и през цялото време се подсмихвах и кикотех злобно. Така ставаше ясно, че хуарачите й ме забавляват поне толкова, колкото тя се беше развеселила от лицето ми или от каквото там. Това незабавно предизвика силен ефект. Пируетите и танцовата й стъпка бързо отстъпиха място на най-обикновени забързани крачки, докато накрая тя не започна да се прокрадва насам-натам. Почувства се неудобно и веднъж я хванах, че бързо поглежда надолу и разглежда краката си. Едва след няколко минути вече не се смееше, а доброто й настроение беше отстъпило място на мрачно изражение; и в крайна сметка тя започна да ми хвърля погледи, изпълнени с горчива омраза.

Сега пък аз бях на върха на едно необяснимо щастие. Усещах огромно спокойствие. Целият свят явно беше пълен с ужасно смешни хора. Кльощавият барман погледна към мен и аз приятелски му намигнах. Той ми кимна за поздрав. Аз въздъхнах и се облегнах на стола си, доволен от живота.

Сервитьорката все още не беше прибрала монетата от пет цента за кафето. Щеше да й се наложи да го направи, освен ако не я оставех на масата, преди да изляза. Но аз нямаше да го направя. Вместо това зачаках. Мина половин час. Когато ходеше до бара за още бира, тя вече не стоеше там, където се виждаше ясно. Вместо това отиваше зад бара. Вече не поглеждаше към мен, но аз бях сигурен, че знае, че я наблюдавам.

Най-сетне сервитьорката тръгна право към моята маса. Вървеше гордо, с вдигната брадичка и ръце, отпуснати край тялото. Исках да я изгледам вторачено, но не издържах на погледа й. Отклоних поглед встрани, но не спрях да се подсмихвам.

— Ще искаш ли нещо друго? — попита тя.

Бялата й престилка ухаеше на белина.

— Ти на това кафе ли му викаш? — попитах аз.

Тя изведнъж отново се засмя. Смехът й беше като писък, като дрънчене на чинии и спря също толкова внезапно, колкото започна. Тогава аз отново погледнах надолу към краката й. Усетих как нещо в нея се отдръпна, когато го направих. Исках да я заболи.

— Може би изобщо не е кафе — казах. — Може би е просто вода, в която си сварила мръсните си обувки.

Вдигнах поглед към блестящите й черни очи и продължих:

— А може би просто не правиш разлика. Може би просто не ти пука по рождение. Но ако аз бях момиче, нямаше да изляза дори на пресечка на главната улица с такива обувки.

Когато свърших, се бях задъхал. Плътните й устни потрепериха, а юмруците й мърдаха в джобовете под гладкия колосан плат.

— Мразя те — каза тя.

Усещах го. Подушвах омразата й, дори я чувах, но отново се подсмихнах:

— Надявам се. Защото човекът, когото ти мразиш, явно си го бива.

И тогава тя каза нещо много странно; спомням си го ясно.

— Дано да умреш от сърдечен удар — каза тя. — Както си седиш на този стол.

Това й донесе силно удовлетворение, въпреки че аз пак се засмях. Когато се отдалечи, се усмихваше. Отново застана до бара, за да чака новата бира, и прикова очите си в мен, блеснали от странното й желание, а аз се почувствах неудобно, въпреки че продължавах да се усмихвам. Тя отново започна да танцува и да прелита от маса на маса с таблата си, и всеки път, когато я погледнех, тя се усмихваше и отново си пожелаваше същото нещо, докато това желание най-сетне не започна да оказва тайнствен ефект и върху мен и аз не започнах да усещам с необикновена яснота как работят вътрешностите в тялото ми, как бие сърцето ми и как потреперва стомахът ми. Усетих, че тя няма повече да се върне на моята маса, и си спомням, че от това ми стана хубаво, че ме обзе и непонятна тревога, че нямах търпение да се махна от това място и от обсега на упоритата й усмивка. Но преди да си тръгна, направих нещо, от което останах много доволен. Извадих пет цента от джоба си и ги оставих на масата. После разлях половината си кафе върху тях. Сега щеше да й се наложи да го избърше с кърпата си. Грозната кафява течност плъзна навсякъде по масата и докато се изправях, за да си тръгна, започна да капе и по пода. На вратата спрях да я погледна още веднъж. Тя се усмихна, със същата усмивка. Аз кимнах към разлятото кафе. После изразително махнах за сбогом и излязох на улицата. Отново се чувствах добре. Отново бях убеден, че светът е пълен със забавни неща.

Не си спомням какво правих, след като я оставих. Може би съм се качил в стаята на Бени Коен над Гранд Сентрал Маркет. Той имаше дървен крак, в който имаше малка вратичка. Вътре бяха складирани цигари с марихуана. Той ги продаваше по петнайсет цента парчето. Освен това продаваше и вестници — „Екзаминър“ и „Таймс“. Имаше и цяло помещение, пълно до тавана с екземпляри от марксисткото списание „Нов народ“. Може би той ме е натъжил с ужасните си мрачни прогнози за бъдещето, както обикновено. Може би е размахал почернелите си от мастило пръсти под носа ми и ме е проклел, задето съм предал родния си пролетариат. Може би, както винаги, ме беше изпратил от стаята си навън по прашното стълбище към улицата, обвита в мъгла, а пръстите ми са треперели от желание да удуша някой империалист. Може би, а може би не; не си спомням.

Но си спомням как по-късно в стаята ми светлините на хотел „Сейнт Пол“ хвърляха зелени и червени петна по завивките на леглото ми, докато аз лежах, потръпвах и си мечтаех за яростта на това момиче, за нейния танц от маса на маса и за черния поглед на очите й. И всичко това беше толкова ясно, че за малко бях забравил, че съм беден и нямам идея за разказ.

Потърсих я отново още рано на следващата сутрин. В осем часа вече бях на улица Спринт. В джоба си носех екземпляр от „Кученцето се засмя“. Ако прочетеше този разказ, щеше да промени мнението си за мен. Бях подписал екземпляра и го носех в задния си джоб, готов да го представя при първата удачна възможност. Но кафенето не работеше толкова рано. Сега установих, че се казва „Бюфет Колумбия“. Притиснах лице до стъклото и погледнах вътре. Столовете бяха обърнати върху масите, а един старец с гумени ботуши миеше пода. Разходих се на една-две пресечки надолу по улицата, като гледах как утринният въздух вече посинява от автомобилните изпарения. Тогава ми хрумна една чудесна идея. Извадих списанието и изтрих автографа си. После написах на негово място:

„На принцесата на маите, от един недостоен гринго.“

Изглеждаше точно както трябва, написано с най-подходящия тон. Върнах се до „Бюфет Колумбия“ и почуках на витрината. Старецът отвори вратата — ръцете му бяха мокри, а по косата му се процеждаше пот.

— Как се казва момичето, което работи тук? — попитах аз.

— Имаш предвид Камила?

— Момичето, което беше на работа снощи.

— Точно тя — каза той. — Камила Лопес.

— Ще й предадете ли това? — попитах аз. — Просто й го дайте. Кажете й, че е минал един човек и го е оставил за нея.

Той избърса мокрите си ръце в престилката и взе списанието.

— Внимавайте с него — казах аз. — Много е ценно.

Старецът затвори вратата. Погледнах през стъклото и видях, че куцука обратно към парцала и кофата с вода. Остави списанието на бара и отново се зае с работата си. Леко въздушно течение разлисти страниците на списанието. Отдалечих се, като се притеснявах да не забрави за него. Когато стигнах до Сивик Сентър, изведнъж открих, че съм допуснал сериозна грешка: такова посвещение никога нямаше да впечатли момиче като нея. Бързо се върнах до „Бюфет Колумбия“ и отново заудрях по витрината с кокалчетата на юмрука си. Чух как старецът ръмжи и ругае, докато се бори с ключалката. Когато избърса потта от старите си очи, отново видя мен.

— Може ли списанието? — попитах аз. — Искам да напиша нещо в него.

Старецът изобщо не разбираше какво правя. Въздъхна, поклати глава и ме пусна да вляза.

— Върви да си го вземеш сам, дяволите да те вземат. Аз си имам работа.

Разтворих списанието на бара и изтрих посвещението на принцесата на маите. Вместо него написах:

„Скъпа хуарача,

Може би не знаеш, но снощи обиди самия автор на този разказ. Можеш ли да четеш? Ако отговорът е да, отдели петнайсет минути да прочетеш един шедьовър. И следващия път внимавай. Не всички, които идват в това заведение, са боклуци.

Артуро Бандини“

Подадох списанието на стареца, но той дори не вдигна глава от работата си.

— Предайте това на госпожица Лопес — казах аз. — Искам да го получи лично.

Старецът пусна парцала, избърса потта от сбръчканото си лице и посочи към изхода:

— Да те няма!

Аз оставих списанието на бара и излязох със спокойна крачка. На вратата се обърнах и му махнах за сбогом.

Пета глава

Не умирах от глад. Все още имах малко стари портокали под леглото. Вечерта изядох три-четири и с настъпването на мрака се спуснах по Бънкър Хил към центъра. Спрях в един тъмен вход от другата страна на улицата срещу „Бюфет Колумбия“, за да наблюдавам Камила Лопес. Беше си същата, облечена със същата бяла престилка. Потреперих, когато я видях, а гърлото ми се стегна от непознато горещо усещане. Но след няколко минути усещането изчезна и аз просто останах сам в мрака, докато краката не ме заболяха.

Когато видях един полицай да се приближава към мен с нехайна крачка, си тръгнах. Нощта беше гореща. Вятърът беше довял пясък от пустинята Мохаве над града. Всеки път, когато докосвах нещо, по върховете на пръстите ми залепваха миниатюрни кафяви песъчинки, а когато се прибрах в стаята си, механизмът на новата ми пишеща машина беше задръстен от пясъка. Пясъкът беше и в ушите ми, и в косата ми. Когато се съблякох, се посипа от дрехите ми по пода. Дори в чаршафите на леглото ми имаше пясък. Легнах в тъмното, а червената светлина от хотел „Сейнт Пол“ светваше и угасваше, сякаш в стаята ми влизаше и излизаше призрак.

На следващата сутрин не можах да ям портокали. От самата мисъл за тях стомахът ми се свиваше. Към обяд, след като безцелно се разходих из центъра, просто ми прилоша от самосъжаление и мъката ме обзе неконтролируемо. Когато се върнах в стаята си, се хвърлих на леглото и заплаках от дъното на душата си. Оставих плача да се излива от всяка клетка на тялото ми и когато свърших, се почувствах по-добре. Почувствах се чист и истински. Тогава седнах и написах на мама едно искрено писмо. Признах, че от седмици я лъжа; и я молех да ми изпрати някакви пари, защото искам да се прибера у дома.

Докато пишех, в стаята ми влезе Хелфрик. Беше обут с панталони и не носеше халат, така че отначало не го познах. Безмълвно остави петнайсет цента на масата. После каза:

— Аз съм честен човек, момчето ми. Честен като белия ден.

После си излезе.

Аз сграбчих монетите в ръка, изскочих от прозореца и дотичах до бакалията. Дребният японец вече беше приготвил книжната си кесия до сандъка с портокалите. Остана изумен, когато го подминах и влязох при печивата. Купих си две дузини сладки. Върнах се в стаята си, седнах на леглото и ги изгълтах възможно най-бързо, като ги прокарвах с глътки вода. Отново се почувствах добре. Стомахът ми беше пълен, а ми оставаха цели пет цента. Скъсах писмото до мама и легнах да чакам нощта. Монетата от пет цента означаваше, че мога да се върна в „Бюфет Колумбия“. Зачаках, изпълнен с храна и желание.

Тя ме видя, когато влязох. Зарадва се да ме види; знам, защото забелязах как очите й се разшириха. Лицето й светна и гърлото ми отново се стегна от онова чувство. Изведнъж се почувствах много щастлив, сигурен в себе си, чист и уверен в младостта си. Седнах на същата маса като предишния път. Този път в бара имаше музика — пиано и цигулка, на които свиреха две дебели жени със сурови мъжки лица и къси подстрижки. Свиреха „Над вълните“. Та-ти-ти-та, Камила танцуваше с подноса с бирите, а аз не откъсвах очи от нея. Косата й беше толкова черна и гъста — като гроздове, които скриваха врата й. Този бар беше свещено място. Всичко тук беше свещено — столовете, масите, парцала в ръката й, стърготините под краката й. Тя беше принцеса на маите, а това беше нейният палат. Гледах как прокъсаните хуарачас се плъзгат по пода и ги желаех. Исках да ги държа в ръка и да ги притискам към гърдите си, докато заспя. Исках да ги стисна и да вдъхна аромата им.

Тя не се доближаваше до масата ми, но аз нямах нищо против. Не идвай веднага, Камила; нека да поседя и да свикна с това непонятно вълнение; нека да остана сам, докато съзнанието ми се къпе в безкрайната красота на твоята слава; остави ме за малко, за да те жадувам и да мечтая с отворени очи.

Най-сетне тя дойде при мен, като носеше чаша кафе на таблата си. Същото кафе в същата нащърбена, потъмняла чаша. Докато вървеше към мен, очите й бяха по-черни и по-големи от всякога, тя вървеше и се усмихваше тайнствено, а накрая аз си помислих, че ще припадна от сърцебиене. Когато застана до мен, усетих лекия аромат на потта й, примесен със строгата чистота на колосаната й престилка. Миризмата ме завладя, аз оглупях от нея и се опитах да дишам през устата, за да не я усещам. Тя се усмихна, за да ми покаже, че не се сърди за разлятото кафе онази вечер; нещо повече, стори ми се, че цялата история й е допаднала, че се е зарадвала и е благодарна за нея.

— Не знаех, че имаш лунички — каза тя.

— Няма значение — отвърнах аз.

— Съжалявам за кафето — каза тя. — Всички пият бира. Рядко си поръчват кафе.

— Точно затова не си поръчват кафе. Защото е гадно. Ако можех да си го позволя, и аз щях да пия бира.

Тя посочи с молива си към ръката ми.

— Гризеш си ноктите. Не бива.

Натиках ръце в джобовете си и отвърнах:

— Коя си ти да ми казваш какво да правя?

— Искаш ли бира? — попита тя. — Мога да ти донеса. Няма нужда да я плащаш.

— Няма нужда да ми носиш нищо. Ще изпия това така наречено кафе и се омитам.

Тя отиде до бара и поръча бира. Видях как я плати с една шепа монети, които изрови от джоба на престилката си. После ми донесе бирата и я остави на масата. Това ме обиди.

— Махни я — казах аз. — Не искам бира. Искам кафе.

Някой отзад извика нейното име и тя бързо се отдалечи. Когато се наведе над масата да събере празните халби от бира, се показаха свивките на коленете й. Аз се размърдах на стола и без да искам, ритнах нещо под масата. Беше плювалник. Тя отново застана до бара, кимна ми, усмихна се и с жест ми показа да изпия бирата. Почувствах се дяволски отмъстителен. Привлякох вниманието й и излях бирата в плювалника. Тя прехапа долната си устна с белите си зъби и лицето й пребледня. Очите й заблестяха. Обзе ме приятно задоволство. Облегнах се и зареях поглед към тавана.

Тя изчезна зад една тънка преграда, която служеше за кухня. Когато се върна, се усмихваше. Ръцете й бяха зад гърба и криеха нещо. След нея иззад преградата се появи и старецът, когото бях видял на сутринта. Той се ухили в очакване. Камила ми махна. Щеше да се случи най-лошото, вече бях сигурен в това. Тя извади малкото списание, в което беше публикуван „Кученцето се засмя“. Размаха го във въздуха, но така, че само старецът и аз да видим представлението й. Аз наблюдавах всичко с широко отворени очи. Устата ми пресъхна, когато видях как наплюнчи пръсти и обърна страниците до мястото, където беше отпечатан моят разказ. Устните й се свиха, тя пъхна списанието между коленете си и изтръгна страниците. Вдигна ги над главата си, размаха ги и се усмихна. Старецът одобрително кимна. Тогава усмивката на лицето й отстъпи място на решителност, тя разкъса страниците на малки парчета, а после разкъса и тях на още по-малки. Накрая с финален жест пусна парченцата, които се посипаха между пръстите й в плювалника, до който стоеше. Аз се опитах да се усмихна. Тя плесна ръце една в друга с отегчена физиономия, все едно ги изтупваше от праха. После подпря ръка на хълбока си, вирна рамо и се отдалечи с горда крачка. Старецът постоя още малко. Само той я беше видял. След като представлението беше свършило, той се повъртя и изчезна зад преградата.

Аз се усмихвах с окаяна усмивка, а сърцето ми ридаеше за „Кученцето се засмя“ — за всяко елегантно изречение в него, за малките зрънца поезия, пръснати по страниците му — първият ми разказ, най-доброто, което бях написал в живота си. Вътре беше събрано всичко добро в мен, одобрено и отпечатано от великия Джей С. Хакмът, а тя го беше накъсала и го беше хвърлила в плювалника.

След известно време бутнах стола си и се приготвих да си вървя. Тя стоеше на бара и ме гледаше. На лицето й беше изписано съжаление към мен и тънка усмивка на разкаяние заради това, което беше направила, но аз не я погледнах, а излязох на улицата, благодарен за ужасния тътен на трамваите и странните шумове на града, които заблъскаха по ушите ми и ме заровиха в лавина от дрънчене и пищене. Пъхнах ръце в джобовете си и се повлякох по улицата.

На петнайсет метра от бара чух някой да ме вика. Обърнах се. Беше тя, тичаше леко, а монетите подрънкваха в джобовете й.

— Младежо! — извика тя. — Момче!

Спрях и тя ме доближи, задъхана от тичането. Заговори бързо и тихо:

— Извинявай. Не исках да стане така, честно.

— Няма нищо — отвърнах аз. — Не го приех лично.

Тя хвърли поглед обратно към бара.

— Трябва да се връщам. Имам работа. Нали утре вечер пак ще дойдеш? Моля те! Аз мога да бъда мила. Ужасно съжалявам за тази вечер. Моля те, ела!

Тя стисна ръката ми.

— Ще дойдеш ли?

— Може и да дойда.

Тя се усмихна.

— Прощаваш ли ми?

— Много ясно.

Останах по средата на тротоара и се загледах след нея, докато бързаше обратно към бара. След няколко крачки тя се обърна, изпрати ми въздушна целувка и извика:

— Утре вечер. Да не забравиш!

— Камила! — извиках аз. — Чакай за една минута.

Двамата се затичахме един към друг и се срещнахме по средата.

— Бързо! — каза тя. — Ще ме уволнят.

Сведох поглед към краката й. Тя усети какво ще последва и аз долових как се отдръпна от мен. Обзе ме приятно хладно чувство, сякаш се бях преродил. Заговорих бавно:

— Тези хуарачас… наистина ли трябва да ги носиш, Камила? Нужно ли е да подчертаваш факта, че винаги си била и винаги ще си останеш една мръсна малка циганка?

Тя ме изгледа с ужас и отворена уста. Притисна и двете си ръце към нея и хукна обратно към бара. Чух как стене под ръцете си: „О, о, о.“

Изправих рамене и си тръгнах с горда крачка, като си подсвирквах от удоволствие. В канавката забелязах един дълъг фас. Вдигнах го, без да се срамувам от себе си, запалих го и издишах дима към звездите, стъпил с единия крак в канавката. Бях американец и бях горд с това, по дяволите. Този велик град, тези могъщи тротоари и тези горди сгради бяха гласът на моята Америка. Ние, американците, бяхме построили империя в безлюдната земя на пясък и кактуси. Народът на Камила също беше имал своя шанс. Но го беше пропилял. Ние, американците, бяхме успели. Слава Богу, че я има моята страна. Слава Богу, че бях роден в Америка!

Шеста глава

Качих се в стаята си, по мръсните стъпала на Бънкър Хил, покрай покритите със сажди кооперации и по тъмната улица, където пясъкът, бензиновите пари и мръсотията задушаваха безпомощните палмови дръвчета, подредени като умиращи затворници, оковани в миниатюрното пространство с крачета, скрити от черния паваж. Прах, стари сгради и стари хора, които седяха на прозорците, тътреха се през вратите, болезнено се придвижваха по тъмната улица. Стари хора от щатите Индиана, Айова и Илинойс, от градовете Бостън, Канзас Сити и Демойн, които продаваха къщите и магазините си и идваха с влакове и автомобили в „Слънчевия щат“, за да умрат на слънце, с точно толкова пари, колкото да живеят, докато слънцето не ги убие; в последните си дни те се откъсваха от корените си и изоставяха самодоволното охолство на Канзас Сити, Чикаго и Пеория, за да си намерят място под слънцето. Но когато идваха тук, те откриваха, че други, по-големи крадци вече са завладели всичко и дори слънцето им принадлежи; Смит, Джоунс и Паркър от аптеката, банката и пекарната, с кал от Чикаго, Синсинати и Кливлънд по обувките, обречени да умрат на слънце, с няколко долара в банката — достатъчно, за да се абонират за „Лос Анджелис Таймс“, достатъчно, за да поддържат илюзията, че са открили рая и че малките им къщички от папиемаше са истински замъци. Хората без корени, тъжните празни хора, стари и млади, хората на моята родна страна. Това бяха новите ми сънародници, новите чеда на Калифорния. С шарените си ризи с къси ръкави и тъмните си очила те наистина бяха в рая и бяха на мястото си.

Но по главната улица, по Таун и Сан Педро и в продължение на цял километър в долната част на Пета улица имаше десетки хиляди други; други, които не можеха да си купят тъмни очила или цветни ризи с къс ръкав и се криеха в тесните улички през деня, а през нощта се прибираха в паянтовите си къщи. В Лос Анджелис няма да те арестуват за скитничество, ако носиш модерна риза с къси ръкави и тъмни очила. Но ако обувките ти са мръсни и пуловерът, с който си облечен, е дебел като пуловерите, които се носят на север, ще те приберат веднага. Така че купете си ризи с къси ръкави, момчета, купете си тъмни очила и бели обувки, ако можете. Не се делете от колектива. Така ще стигнете далеч. След време, след големи дози от местните вестници „Таймс“ и „Икзаминър“, вие също ще подкрепяте слънчевия юг с цялото си сърце. Година след година ще ядете хамбургери и ще живеете в мръсни, пълни с хлебарки апартаменти и хотели, но всяка сутрин ще виждате могъщото слънце и вечното синьо на небето, а улиците ще са изпълнени с лъскави красавици, които никога няма да притежавате, и горещите полутропически нощи ще вонят на любов, каквато никога няма да изпитате, но все пак ще живеете в рая, момчета, в слънчевия щат.

А колкото до хората, които са останали у дома, можете да ги лъжете, защото те и без това мразят истината и не искат да я научат — защото рано или късно те също ще поискат да дойдат в рая. Но тях не можете да ги излъжете, момчета. Те знаят това-онова за Южна Калифорния. Нали и те четат вестници, нали и те разглеждат списанията, които са задръстиш будките по всички краища на Америка. Нали и те са виждали снимките на къщите, в които живеят звездите. Те вече знаят всичко за Калифорния.

Лежах на леглото и си мислех за тях, гледах как петната от червена светлина на хотел „Сейнт Пол“ влизат и излизат от стаята ми и бях нещастен, защото тази вечер се бях държал по същия начин. Бях като Смит, Паркър и Джоунс, въпреки че никога не съм бил един от тях. Ах, Камила! Когато бях малък и живеех в Колорадо, точно Смит, Паркър и Джоунс ме обиждаха с ужасните си думи, наричаха ме „мангал“, „мазньо“ и „циганин“ и техните деца ме нараняваха, точно както аз те нараних тази вечер. И ме нараниха с такава сила, че аз никога нямаше да стана един от тях, и потърсих убежище в книгите, и навътре в себе си, и ме прогониха от онзи град в Колорадо, и понякога, Камила, когато видя лицата им, аз отново усещам онази стара болка и понякога виждам техните безсърдечни лица, същите лица със същите стиснати устни, лицата от моя роден град, които изживяват празния си живот под палещото слънце.

Виждам ги във фоайетата на хотелите, виждам ги как се пекат на слънце в парковете и как куцукат навън-навътре в грозните малки църквички, зашеметени от близостта на странните си богове — боговете на Аза и Гордостта.

Виждал съм как се олюляват, докато излизат от дворците на киното и мигат с празни очи, когато отново се изправят пред действителността, а после с неуверена крачка се отправят към къщи, за да прочетат „Таймс“ и да разберат какво става по света. Повръщал съм при вида на техните вестници, чел съм литературата им, наблюдавал съм обичаите им, ял съм храната им, пожелавал съм жените им, оставал съм с отворена уста пред творбите на изкуството им. Но аз съм беден и името ми завършва с мека гласна, и те ме мразят, както мразят баща ми и бащата на баща ми, и биха ми изпили кръвта, ако можеха; ала те вече са стари и умират под слънцето, в горещата прах на пътя, а аз съм млад и пълен с надежда и с любов към моята родина и моето време и когато аз те наричам „циганка“, не ти говоря със сърцето си, а с една стара рана — и се срамувам от онова, което направих.

Седма глава

Спомням си хотела „Алта Лома“ и хората, които живееха там. Спомням си как дойдох първия ден. Спомням си, че влязох в тъмното фоайе, като носех два куфара, единият от които беше пълен само с екземпляри от „Кученцето се засмя“. Беше отдавна, но си го спомням добре. Бях дошъл с автобус, а по мен, по кожата, косата и в ушите ми беше прахта на Уайоминг, Юта и Невада.

— Искам евтина стая — казах аз.

Хазяйката беше с бяла коса. Шията й беше стегната с висока яка, тясна като корсет. Беше на седемдесет и няколко — висока жена, която допълнително увеличаваше ръста си, като се повдигаше на пръсти и ме поглеждаше над ръба на очилата си.

— Работите ли нещо? — попита тя.

— Писател съм — отвърнах. — Чакайте, ще ви покажа.

Отворих куфара си и извадих един екземпляр.

— Аз съм написал това — обясних.

В онези дни бях нетърпелив да се покажа, горд от себе си.

— Ще ви дам един екземпляр — добавих. — С автограф.

Взех писалка от бюрото, която беше изсъхнала и трябваше да я потопя в мастилницата. Завъртях език в устата си, докато се чудех какво хубаво да напиша.

— Как се казвате? — попитах.

— Госпожа Харгрейвс — отвърна тя неохотно. — Защо?

Но аз й отдавах чест и нямах време да отговарям на въпроси, така че написах над разказа:

„На една жена с неувяхващ чар, прекрасни сини очи и мила усмивка — от автора, Артуро Бандини.“

Тя се усмихна, но усмивката сякаш повреди лицето й, като разчупи старите бръчки покрай устата и бузите и натроши изсъхналата й кожа.

— Мразя разкази за кучета — заяви и прибра списанието.

После ме погледна още по-отвисоко над ръба на очилата си.

— Мексиканец ли сте, млади човече?

Посочих се с пръст и се засмях.

— Аз — мексиканец? — поклатих глава. — Аз съм американец, госпожо Харгрейвс. И това не е разказ за кучета. В него се разказва за един човек и е доста добър. В целия разказ няма нито едно куче.

— В този хотел не пускаме мексиканци — каза тя.

— Не съм мексиканец. Заглавието е взето от онази детска приказка. Нали се сещате? „И кученцето се засмя, когато видя такава веселба.“

— Нито пък евреи — допълни тя.

Записах се в хотела. В онези дни имах прекрасен подпис — изискан, ориенталски, нечетлив, с могъща подчертаваща линия. Подписът ми беше по-сложен дори от подписа на великия Хакмът. След подписа добавих: „Боулдър, щата Колорадо.“

Тя прочете какво съм написал, дума по дума, и студено попита:

— Как се казвате, млади човече?

И аз се разочаровах, защото вече беше забравила как се казва авторът на „Кученцето се засмя“, въпреки че името му беше отпечатано с големи букви в списанието. Казах й как се казвам. Тя написа името ми с печатни букви над подписа. После продължи да чете нататък.

— Господин Бандини — каза тя и студено ме изгледа, — град Боулдър не се намира в щата Колорадо.

— Естествено, че е там! — възкликнах. — Аз току-що пристигнах оттам. Преди два дни си беше там.

Тя беше непоклатима.

— Боулдър е в щата Небраска. Двамата със съпруга ми минахме през Боулдър, щата Небраска, преди трийсет години, докато пътувахме насам. Ако обичате, поправете го.

— Но той е в Колорадо! Майка ми живее там, баща ми също. Там съм ходил на училище!

Тя бръкна под бюрото и извади списанието, за да ми го върне.

— Този хотел не е място за вас, млади човече. Тук живеят само добри, честни хора.

Не взех списанието си. Бях твърде уморен, разбит от дългото пътуване с автобуса.

— Добре — казах. — Значи е в Небраска.

Задрасках името на щата Колорадо и написах отгоре Небраска. Тя остана много доволна от това, усмихна се и разгледа списанието.

— Значи сте писател! — каза. — Чудесно.

После отново си прибра списанието и заяви:

— Добре дошъл в Калифорния! Тук ще ви хареса!

Ех, тази госпожа Харгрейвс! Беше самотна и толкова изгубена, но все още държеше на своята гордост. Един ден ме заведе в апартамента си на горния етаж. Все едно влязох в добре поддържана гробница. Съпругът й беше починал, но преди трийсет години беше притежавал магазин за инструменти в Бриджпорт, щата Кънектикът. Снимката му беше на стената. Чудесен мъж, който никога не е пушил и не е близвал алкохол, но беше починал от сърдечен удар; на снимката с тежката рамка се виждаше слабото му, сурово лице, което сякаш все още гледаше с презрение на пушенето и пиенето. Ето го и леглото, в което беше починал — висока солидна мебел от махагон; ето ги и дрехите му в гардероба, и обувките му на пода — върховете им се бяха изкривили нагоре с времето. Ето тук, на полицата, е паничката му за бръснене — той винаги се бръснеше сам и се казваше Бърт. Ех, този Бърт! „Бърт, казвала му тя, защо не отидеш на бръснар?“ А той се смеел, защото знаел, че може да се обръсне по-добре от всеки обикновен бръснар.

Бърт винаги ставал в пет сутринта. Бил от семейство с петнайсет деца. Много го бивало с всякакви инструменти. Години наред правел сам всички ремонти в хотела. За три седмици боядисал сградата от външната страна. Обичал да казва, че боядисва по-добре от всеки обикновен бояджия.

Хазяйката ми говори за Бърт в продължение на два часа — Господи, колко обичаше този мъж, дори в смъртта му, и той всъщност изобщо не беше мъртъв; все още беше в този апартамент, наглеждаше я, пазеше я, предизвикваше ме да се опитам да я нараня. Този мъж ме уплаши и ми се прииска да избягам. Пихме чай. Чаят беше стар. Захарта също беше стара, на бучки. Чаените чаши бяха прашни и самият чай някак си имаше вкус на старост, а малките изсъхнали сладки имаха вкус на смърт. Когато станах да си вървя, Бърт ме последва по коридора, като ме предизвикваше да си помисля нещо цинично за него. Продължи да ме преследва и да ме заплашва още цели два дни, като дори ми правеше забележки за цигарите.

Спомням си едно момче от Мемфис. Така и не го попитах как се казва, нито пък той мен. Казвахме си само „Здрасти“. Той не остана дълго — само няколко седмици. Имаше акне и винаги криеше лице в дългите си ръце, докато седеше на верандата на хотела. Седеше там до късно всяка вечер; в дванайсет, в един и в два часа и когато се прибирах, аз винаги го заварвах в плетения стол — клатеше се напред-назад, а нервните му пръсти опипваха лицето му и ровеха във въздългата му черна коса.

— Здрасти — казвах аз.

— Здрасти — отвръщаше той.

Неуморният прах на Лос Анджелис го измъчваше. Той беше по-голям скиталец и от мен и по цял ден търсеше извратена любов в парковете. Но беше толкова грозен, че никога не можеше да утоли страстта си, и топлите нощи с големи звезди и жълта луна го прогонваха от стаята му чак до зори. Но една вечер ме заговори и на мен ми прилоша от нещастието му, докато се къпеше в спомените си за Мемфис, щата Тенеси, където живеели истинските хора, където бяха останали многобройните му приятели. Един ден той щеше да напусне този омразен град, един ден щеше да се върне там, където приятелството означаваше нещо, и наистина — един ден той си замина, а след това аз получих една пощенска картичка от Форт Уърт, щата Тексас, подписана с „Момчето от Мемфис“.

Спомням си и Хайлман, който членуваше в клуб „Книга на месеца“. Беше огромен мъж с ръце като дънери и крака, които опъваха панталоните му. Работеше на касата в банка. Имаше жена в Молийн, щата Илинойс, и син в държавния университет в Чикаго. Той мразеше югозападната част на Щатите с такава сила, че омразата издуваше голямото му лице, но беше зле със здравето и беше обречен или да живее тук, или да умре. Презираше всичко, свързано със запада. След всеки футболен мач, в който някой отбор от западните щати побеждаваше някой отбор от източните щати, му прилошаваше. Ако някой споменеше „Троянците“, футболният отбор на държавния университет на Южна Калифорния, в негово присъствие, се изплюваше встрани. Мразеше слънцето, проклинаше мъглата, не признаваше дъжда и мечтаеше само за снеговете на Средния запад. Веднъж в месеца в пощенската му кутия пристигаше голям колет. Постоянно четеше във фоайето на хотела. Но никога не ми даваше книгата на месеца.

— Въпрос на принцип — обясняваше той.

Но все пак ми даваше ежемесечното издание „Клуб „Книга на месеца““ — малко списание за новите книги. Всеки месец го оставяше в моята пощенска кутия.

Спомням си и червенокосото момиче от Сейнт Луис, което винаги ме разпитваше за филипинците. Къде живеят? Колко има? Дали не познавам някой от тях? Изпито червенокосо момиче с кафяви лунички под яката на роклята, пристигнало направо от Сейнт Луис. Винаги беше облечена в зелено, медночервената й коса беше твърде стряскащо ярка, за да е красива, а очите й бяха твърде сиви за това лице. Първо си намери работа в една пералня, но не плащаха достатъчно, така че тя напусна. Тя също обикаляше по топлите улици. Веднъж ми даде назаем двайсет и пет цента, друг път — пощенски марки. Непрекъснато говореше за филипинците, съжаляваше ги и се възхищаваше на смелостта им в лицето на предразсъдъците. Един ден изчезна, а на следващия ден отново се разхождаше по улицата, медната й коса пак улавяше слънчевите лъчи, но този път един нисичък филипинец я държеше за ръката. Беше много горд с нея. Вталеният му костюм с подплънки на раменете беше последният писък на модата от квартала с червените фенери, но дори покачен на високите си кожени токове, пак беше с трийсет сантиметра по-нисък от нея.

От всички тях само един човек прочете „Кученцето се засмя“. В онези първи дни написах автографи на много екземпляри от списанието и ги занесох във фоайето. Пет-шест копия, които разположих стратегически на видни места — на масата за книги, на дивана, дори по големите кожени кресла, така че човек трябваше да вдигне списанието, за да седне. Абсолютно никой не ги прочете — с едно-единствено изключение. Цяла седмица се търкаляха във фоайето, но никой не ги пипна. Дори когато япончето чистеше тази стая, не ги докосваше, за да избърше прахта под тях. Вечер хората се събираха да играят бридж, а някои от онези, които живееха по-отдавна в хотела, спокойно си бъбреха преди лягане. Аз се вмъквах във фоайето, намирах някой свободен стол и ги наблюдавах. Беше обезкуражаваща гледка. Една едра жена дори се беше отпуснала в голямото кожено кресло, без да си направи труда да извади списанието изпод себе си. Един ден япончето събра всички екземпляри на спретната купчина на масата за книги. Останаха там и събираха прах. На всеки няколко дни ги забърсвах с носната си кърпичка и пак ги разпределях наоколо. В крайна сметка винаги се връщаха на купчината върху масата за книги, недокоснати от никого. Може би всички знаеха, че аз съм написал разказа, и нарочно го избягваха. А може би просто не им пукаше. Дори на Хайлман, читателят на месеца. Дори на хазяйката. Поклатих глава: бяха глупаци, всички до един. Все пак в разказа ставаше дума за техния собствен Среден запад, за щата Колорадо и една снежна буря, а те седяха тук с душите си, останали без корен, и изгорелите си от слънцето лица, готови да умрат в една жарка пустиня; и стигаше само да протегнат ръка, за да се докоснат отново до прохладата на родните си земи, която се криеше между страниците на това малко списание. И аз си помислих, какво толкова, винаги е било така — По, Уитман, Хайне, Драйзър, а сега и Бандини; и когато си го помислих, вече не усещах с такава сила обидата и самотата.

Момичето, което единствено от всички прочете моя разказ, се казваше Джуди — Джуди Палмър. Един следобед тя почука на вратата ми и когато отворих, стоеше на прага. Държеше в ръка един екземпляр от списанието. Беше само на четиринайсет, имаше къдрава кестенява коса и червена панделка, вързана на челото.

— Вие ли сте господин Бандини? — попита тя.

От погледа й разбрах, че е прочела „Кученцето се засмя“. Веднага го разбрах.

— Ти си прочела моя разказ, нали? — казах аз. — Хареса ли ти?

Тя притисна списанието към гърдите си и се усмихна.

— Смятам, че е чудесен. Просто прекрасен! Госпожа Харгрейвс ми каза, че вие сте го написал. Каза ми, че може би ще ми дадете един екземпляр с автограф.

Сърцето ми подскочи в гърлото.

— Влизай! — казах аз. — Заповядай! Седни! Как се казваш? Естествено, че ще ти дам екземпляр с автограф! Разбира се! Влез, моля те!

Хукнах да й донеса най-хубавия стол. Тя седна толкова деликатно, че детската й рокля закри дори коленете.

— Искаш ли чаша вода? — попитах аз. — Много е горещо. Може би си жадна?

Но тя не беше жадна. Беше притеснена. Беше ясно, че се притеснява от мен. Опитах се да бъда по-мил, защото не исках да я изплаша и тя да си тръгне. В онези ранни дни все още имах някакви пари.

— Обичаш ли сладолед? — попитах аз. — Искаш ли да ти донеса сметанов сладолед или нещо подобно?

— Трябва да се връщам — каза тя. — Мама ще се ядоса.

— Тук ли живееш? — попитах аз. — Майка ти прочете ли разказа? Как се казваш?

Аз гордо се усмихнах.

— Естествено, ти вече знаеш как се казвам аз. Казвам се Артуро Бандини.

— 0, да! — възкликна тя.

Очите й така се разшириха от възхищение, че ми се прииска да се хвърля в нозете й и да заплача. Усетих буца в гърлото си, сякаш наистина всеки миг щях да заридая.

— Сигурна ли си, че не искаш сладолед?

Беше толкова прекрасно и възпитано момиче — седеше със сведена розова брадичка, а малките й ръчички стискаха списанието.

— Не, благодаря, господин Бандини.

— А кока-кола? — попитах.

— Не — усмихна се тя. — Благодаря.

— Лимонада?

— Не, моля ви. Благодаря.

— Как се казваш? — попитах. — Аз се казвам…

Успях да спра навреме.

— Джуди — отвърна тя.

— Джуди! — повторих и продължих да го повтарям. — Джуди, Джуди! Прекрасно име! Като име на звезда! Най-красивото име, което съм чувал!

— Благодаря — каза тя.

Отворих чекмеджето, където държах екземплярите от списанието с моя разказ. Все още бях зареден добре — бяха останали към петнайсет броя.

— Ще ти напиша автограф. Нещо хубаво, нещо специално!

Лицето й поруменя от радост. Това малко момиче не се подиграваше с мен, а наистина се вълнуваше, и радостта й беше като хладен дъжд по лицето ми.

— Ще ти напиша два автографа! — заявих аз. — На две отделни списания!

— Толкова сте мил — каза тя. — От разказа ви се виждаше, че сте толкова мил мъж.

— Аз не съм мъж — възразих. — Не съм толкова по-възрастен от теб, Джуди.

Не ми се искаше да съм възрастен в сравнение с нея. Исках да намаля разликата ни толкова, колкото е възможно.

— Аз съм само на осемнайсет — излъгах.

— Само на толкова? — възкликна тя смаяно.

— След няколко месеца ще навърша деветнайсет.

Написах по нещо специално и в двете списания.

Не си спомням точните думи, но това, което написах, беше чудесно и дойде направо от сърцето, защото изпитвах такава благодарност. Но исках и повече, исках да чуя гласа й, толкова тих и бездиханен, исках да остане възможно най-дълго при мен.

— Ще те помоля за една голяма чест — казах аз. — Ще ме направиш най-щастливия човек на земята, Джуди, ако ми прочетеш разказа на глас. Никога не съм го чувал, прочетен на глас, а ми се иска.

— С удоволствие! — каза тя и се изправи на стола, нетърпелива да започне.

Аз се хвърлих на леглото, зарових лице във възглавницата и малкото момиче прочете разказа ми с толкова мил и сладък глас, че още на първите стотина думи се разплаках. Все едно сънувах, все едно стаята ми беше изпълнена от гласа на ангел, и след малко тя също се разплака, като от време на време спираше да чете, хълцаше и хлипаше, и протестираше:

— Не мога да чета повече. Просто не мога!

Но аз се обръщах към нея и я умолявах:

— Не спирай, Джуди! Не спирай!

Точно когато стигнахме до върха на нашите чувства, в стаята ми изведнъж влезе една висока жена със сурово лице, без да почука. Веднага разбрах, че беше майката на Джуди. Яростните й очи ме огледаха изпитателно, а после огледаха и Джуди. Без да каже дума, тя сграбчи Джуди за ръката и я отведе. Малкото момиче притисна списанията към слабите си гърдички и примигна през рамо с очи, облени в сълзи, за да се сбогува с мен. Просто се появи и изчезна и никога не я видях отново. Хазяйката също не можа да разреши тази мистерия — защото Джуди и майка й бяха пристигнали на същия ден и си бяха заминали, без дори да пренощуват.

Осма глава

В пощенската ми кутия имаше писмо от Хакмът. Веднага познах, че е от Хакмът. Разпознавах писмата на Хакмът от един километър разстояние. Усещах присъствието им като ледена висулка, която се спуска по гърба ми. Госпожа Харгрейвс ми подаде писмото. Аз го изтръгнах от ръката й.

— Добра новина? — попита тя, защото й дължах толкова много наем.

— Човек никога не знае — отвърнах. — Но това е писмо от един велик човек. Дори да ми е изпратил бели листа, това пак е добра новина.

Но всъщност бях сигурен, че новината не е добра — поне не в смисъла, който госпожа Харгрейвс влагаше в този израз — защото не бях изпращал разказ на великия Хакмът. Това просто беше отговор на дългото ми писмо отпреди няколко дни. Беше много съвестен, този Хакмът. Бързината му беше зашеметяваща. Човек едва беше пуснал писмо до него в пощенската кутия на ъгъла и отговорът на Хакмът вече го чакаше в хотела на връщане. Но пък писмата му бяха толкова кратки! Човек му пише писмо от четирийсет страници, а той отговаря в един абзац. Но това също си имаше своите предимства, защото така беше по-лесно да запомниш отговорите му и да ги знаеш наизуст. Страхотен стил имаше този Хакмът; притежаваше такъв талант и умение, че дори запетайките и точките му танцуваха послушно. Отлепвах дори пощенските марки от неговите писма, за да проверя дали и под тях не пише още нещо.

Седнах на леглото си и отворих писмото. Пак беше кратко, не повече от петдесет думи. Пишеше следното:

„Скъпи господин Бандини,

С ваше разрешение ще махна поздрава и края на вашето дълго писмо и ще публикувам останалото като разказ в моето списание. Струва ми се, че текстът ви този път е чудесен. Смятам, че едно отлично заглавие за него ще бъде „Изгубените хълмове“. Прилагам чек.

Искрено ваш,

Джей С. Хакмът“

Писмото се изплъзна от пръстите ми и на зигзаг се понесе към пода. Изправих се и се погледнах в огледалото. Устата ми беше широко отворена. Отидох до снимката на Хакмът на отсрещната стена и докоснах това твърдо лице, което ме гледаше. После взех писмото от пода и отново го прочетох. Отворих прозореца, излязох отвън и легнах на тревата по склона на хълма, облян в слънчева светлина. Пръстите ми се вкопчиха в тревата. Обърнах се по корем, зарових устата си в земята и захапах тревата със зъби. После се разплаках. Господи Боже, Хакмът! Как може да си толкова прекрасен?! Как е възможно? Покатерих се обратно в стаята си и намерих чека, приложен в плика. Беше за 175 долара. Отново бях богат. 175 долара! Артуро Бандини, авторът на „Кученцето се засмя“ и „Изгубените хълмове“.

Отново застанах пред огледалото и дръзко размахах юмрук. Ето ме, народе. Вижте великия писател! Обърни внимание на очите ми, народе. Очите на един велик писател. Обърни внимание на челюстта ми. Челюстта на един велик писател. Виж ръцете ми, народе. Ръцете, които сътвориха „Кученцето се засмя“ и „Изгубените хълмове“. Строго посочих с показалец. Колкото до теб, Камила Лопес, ще се видим още довечера. Искам да говоря с теб, Камила Лопес. И те предупреждавам, Камила Лопес, да не забравяш, че пред теб не стои друг, а Артуро Бандини, писателят. Не го забравяй, моля те.

Госпожа Харгрейвс осребри чека. Платих целия наем, който дължах, и допълнително за два месеца напред. Тя ми написа разписка за цялата сума. Аз небрежно махнах с ръка.

— Моля ви, госпожо Харгрейвс. Имам ви пълно доверие.

Тя настоя. Аз прибрах разписката в джоба си. После оставих още пет долара на бюрото.

— За вас, госпожо Харгрейвс. Защото сте толкова мила с мен.

Тя отказа. Бутна ги обратно.

— Абсурд! — каза.

Но аз не исках да ги взема. Излязох навън, а тя забърза след мен, за да ме догони на улицата.

— Господин Бандини, настоявам да си приберете тези пари.

Пфу, някакви си пет долара, дреболия. Поклатих глава.

— Госпожо Харгрейвс, абсолютно отказвам да го направя.

Спряхме по средата на тротоара, под горещото слънце и започнахме да се караме. Тя беше непоклатима. Умоляваше ме да си прибера парите. Но аз тихо се усмихнах.

— Не, госпожо Харгрейвс, съжалявам. Никога не променям решението си.

Тя се отдалечи, пребледняла от гняв, като държеше банкнотата от пет долара с два пръста, все едно носеше умряла мишка. Поклатих глава. Пет долара! Дребно подаяние за Артуро Бандини, авторът на многобройни разкази за Джей С. Хакмът.

Слязох до центъра и си пробих път през разгорещените тълпи до магазина за конфекция на „Мей Къмпани“. Купих си най-хубавия костюм в живота си: кафяв, на тънко райе, с два чифта панталони. Сега щях да бъда добре облечен по всяко време. Взех си и двуцветни обувки в кафяво и бяло, много ризи и чорапи, и шапка. Първата шапка в живота ми, тъмнокафява, от истински филц, с подплата от бяла коприна. Панталоните трябваше да се скъсят. Наредих им да побързат. След малко бяха готови. Преоблякох се в една пробна само в нови дрехи, като за десерт си сложих и шапката. Продавачът прибра старите ми дрехи в кутия. Аз не ги исках. Казах му да се обади на Армията на спасението, за да им ги даде за благотворителност, и да изпрати останалите покупки в хотела ми. По пътя навън си купих тъмни очила. През остатъка от следобеда просто се разхождах, купувах си разни неща и убивах времето. Купих си цигари, бонбони и захаросани плодове. Купих си два топа скъпа хартия за пишеща машина, гумени ластичета, кламери, бележници, малък шкаф за документи и един уред, с който се пробиваха дупки в хартия. Освен това си взех евтин часовник, нощна лампа, гребен, четки за зъби, паста за зъби, балсам за коса, крем за бръснене, крем за лице и аптечка за първа помощ. Спрях в една пасмантерия и си купих вратовръзки, нов колан, верижка за часовника, носни кърпи, халат и чехли за баня. Накрая се стъмни и толкова се натоварих, че не можех да ходя. Качих се на едно такси и се прибрах с него.

Бях много уморен. Потта се стичаше под новата ми риза и надолу по краката, чак до глезените. Но беше забавно. Взех си вана, намазах се с крема и си измих зъбите с новата четка и паста. После се обръснах с новия крем и освежих косата си с балсама. Помотах се по халат и чехли, прибрах в новия си шкаф новата си хартия и останалите канцеларски принадлежности, изпуших няколко хубави, скъпи цигари и изядох няколко бонбона.

Междувременно пристигна куриерът от „Мей Къмпани“ и ми донесе останалите покупки в една голяма кутия. Отворих я и видях не само новите неща, но и старите си дрехи. Веднага ги хвърлих в кошчето. Време беше да се облека отново. Облякох си нови боксерки, чисто нова риза, чорапи и другия чифт панталони. После си сложих вратовръзка и новите си обувки. Застанах пред огледалото и килнах шапката си над едното око, за да се огледам. Отражението ми в огледалото ми се стори бегло познато. Новата ми вратовръзка нещо не ми хареса, така че си свалих сакото и пробвах друга. Тя също не ми хареса. Изведнъж всичко започна да ме дразни. Колосаната яка ме душеше. Обувките ми стягаха. Панталоните миришеха на магазин за конфекция и бяха твърде тесни на чатала. Пот изби по слепоочията ми, където шапката притискаше черепа ми. Изведнъж навсякъде започна да ме сърби, а когато направех и най-малкото движение, дрехите ми шумоляха като хартиена торба. Ноздрите ми потръпнаха от ужасната воня на кремове и лосиони. Пресвета Дево, какво се беше случило със стария Бандини, авторът на „Кученцето се засмя“? Възможно ли беше този наконтен глупак, издокаран като прасе със звънче, да е създателят на „Изгубените хълмове“? Свалих всичко, измих миризмите от косата си и се намъкнах в старите си дрехи. Те ме приеха с радост и се притиснаха в мен с хладна наслада, а измъчените ми крака потънаха в старите ми обувки, все едно стъпих в мека пролетна трева.

Девета глава

Взех такси до „Бюфет Колумбия“. Шофьорът спря до бордюра точно пред отворената врата. Излязох и му подадох банкнота от двайсет долара. Той нямаше да ми върне. Получи се добре, защото когато най-сетне намерих по-дребни пари и му платих, Камила вече беше застанала на вратата. Пред „Бюфет Колумбия“ много рядко спираха таксита. Небрежно й кимнах, влязох и седнах на първата маса. Зачетох се в писмото от Хакмът, докато не ме заговори.

— Сърдиш ли ми се? — попита ме тя.

— Не знам за такова нещо — отвърнах.

Тя прибра ръцете си зад гърба и погледна надолу към краката си.

— Не ти ли се виждам различна?

Носеше нови бели обувки с високи токове.

— Много са хубави — казах аз и отново се върнах към писмото от Хакмът.

Тя ме гледаше нацупено. Вдигнах очи към нея, за да й намигна:

— Извинявай. Нещо по работа.

— Искаш ли да поръчаш нещо?

— Пура — отвърнах. — Някаква скъпа хаванска пура.

Тя ми донесе кутията.

— Двайсет и пет цента — каза.

Усмихнах се, докато й подавах един долар:

— Задръж рестото.

Тя отказа да вземе този бакшиш.

— Не искам пари от теб — отвърна. — Ти си беден.

— Вече не — казах аз.

Запалих пурата, изпуснах кълбо дим от устата си, облегнах се назад и погледнах нагоре към тавана.

— Не лоша пура за тази цена — казах одобрително.

Музикантките в дъното свиреха отчайваща версия на „Над вълните“. Направих гримаса и побутнах рестото от пурата към Камила.

— Кажи им да свирят Щраус. Нещо виенско.

Тя взе монета от двайсет и пет цента, но аз я накарах да вземе всичките. Музикантките останаха като зашеметени. Камила ме посочи. Те ми махнаха, разцъфнали в широки усмивки. Отвърнах на поздрава, като им кимнах с достойнство. Те се впуснаха да свирят „Приказки от виенската гора“. Новите обувки на Камила й убиваха. Не вървеше бляскаво като преди. Мръщеше се на всяка крачка и стискаше зъби.

— Искаш ли бира? — попита ме тя.

— Искам шотландско уиски с лед — отвърнах аз.

— „Сейнт Джеймс“.

Тя отиде да обсъди това с бармана, после се върна.

— Нямаме „Сейнт Джеймс“ — съобщи. — Но имаме „Балънтайнс“. Скъпо е. По четирийсет цента.

Поръчах едно за мен и по едно за двамата бармани.

— Не бива да пилееш парите си по този начин — каза ми Камила.

Отвърнах на поздрава на барманите, после отпих от уискито си и направих гримаса.

— Пикня — заявих.

Тя стоеше с ръце, натъпкани в джобовете.

— Надявах се да харесаш обувките ми — каза.

Аз отново се бях зачел в писмото от Хакмът.

— Стават, струва ми се — отвърнах.

Камила изкуцука до една маса, която се беше освободила, и се зае да събира празните халби от нея. Беше обидена, лицето й беше помръкнало и тъжно. Отпих от уискито и продължих да чета и да препрочитам писмото от Хакмът. След малко тя се върна до моята маса.

— Променил си се — заяви. — Различен си. Иначе ми харесваше повече.

Усмихнах се и я потупах по ръката. Ръката й беше топла, гладка, кафява, с дълги пръсти.

— Малката ми мексиканска принцеса — казах. — Толкова си очарователна и невинна.

Тя рязко дръпна ръката си и пребледня.

— Не съм мексиканка! Американка съм.

Поклатих глава.

— Не. За мен винаги ще си останеш едно сладко мексиканче. Селско момиче от доброто старо Мексико.

— Копелдак такъв! — каза тя. — Макаронаджия!

Обидата ме зашемети, но продължих да се усмихвам. Тя с широки крачки се отдалечи от масата ми, въпреки че новите обувки й убиваха и не можеше да стъпва толкова ядно, колкото й се искаше. Прилоша ми, а усмивката ми сякаш се държеше на лицето с телбод. Камила отиде при една маса близо до музикантките и се зае да я бърше с яростни движения, а лицето й беше потъмняло като черен огън. Когато ме погледна, омразата в погледа й сякаш разтърси цялото помещение. Писмото на Хакмът вече не ми беше интересно. Прибрах го в джоба си и сведох глава. Чувството ми беше познато и аз се съсредоточих, за да си го припомня: бях се чувствал по същия начин първия път, когато бях седнал на това място. Камила се скри зад преградата на кухнята. Когато се появи отново, се движеше грациозно, а краката й стъпваха бързо и сигурно. Беше си свалила белите обувки и си беше сложила старите хуарачас.

— Съжалявам — каза тя.

— Не — отвърнах. — Аз съм виновен, Камила.

— Не исках да кажа това.

— Не, ти имаше право да го кажеш. Аз съм виновен.

Сведох очи към краката й.

— Онези бели обувки бяха много хубави. Имаш чудесни крака и обувките много ти отиват.

Тя разроши косата ми и от пръстите й сякаш потекоха топли вълни на наслада, от които в гърлото ми започна да пари, а цялото ми тяло се изпълни с щастие.

Камила се върна зад преградата и отново се появи с белите обувки. Малките мускулчета на челюстите й се свиваха, докато вървеше, но тя не спря да се усмихва смело. Гледах я как работи и тази гледка ме изпълваше с лекота, сякаш се носех като масло по повърхността на водата. След малко тя ме попита дали имам кола. Отвърнах, че нямам. Камила каза, че тя има кола, която е на паркинга в съседство, описа ми колата си и се разбрахме да се срещнем там и да отидем с колата до брега на океана. Когато станах да си вървя, високият барман с бялото лице ме изгледа с нещо, което ми заприлича на похотлива усмивка. Излязох, без да му обръщам внимание.

Колата й беше открит форд роудстър, модел 1929 година, с очукана броня и раздърпана тапицерия. Седнах вътре и започнах да разглеждам уредите. Талонът на таблото беше на името на Камила Ломбард, а не на Камила Лопес.

Когато дойде на паркинга, тя беше с някого, но не можах да видя с кого, защото беше много тъмно, нямаше луна, а по земята се стелеше мъгла. Двамата се приближиха и аз разпознах високия барман. Тя го представи — казваше се Сами, но си мълчеше и не се интересуваше от мен. Откарахме го до тях, надолу по улица Спринг до Първа и през железопътната линия в един квартал за чернокожи, където тракането на стария форд отекваше от стените на мръсните къщи и посивелите живи плетове. Сами слезе на някакво място, където един изсъхнал американски ясен беше разсипал кафявите си листа по земята, и докато вървеше към верандата, се чуваше как краката му разравят съскащите миналогодишни листа.

— Кой е той? — попитах.

Бил само приятел, така каза тя, и не искаше да говори повече за него, но изглеждаше притеснена по онзи начин, по който човек се грижи за свой болен познат. Това ме разтревожи и веднага ме накара да ревнувам, и аз започнах да я тормозя с дребнави въпроси, а тя ми отговаряше толкова провлачено, че от това ставаше още по-зле. Върнахме се обратно през железопътната линия и пак влязохме в центъра. Когато нямаше коли, тя минаваше на червено, без дори да намали, а ако някой застанеше на пътя й, блъскаше с длан по клаксона. Звукът от него се издигаше като вик за помощ между стените на надвисналите сгради. Тя не спираше да натиска клаксона, независимо дали имаше нужда, или не. Веднъж я предупредих да спре, но тя не се подчини.

— Сега аз карам — каза.

После стигнахме до булевард Уилшър, където колите трябваше да карат с минимална скорост от 60 километра в час. Нейният форд не можеше да вдигне толкова, но въпреки това тя караше в средната лента и покрай нас постоянно профучаваха големи бързи коли. Това я вбесяваше и тя размахваше юмрук след тях. След няколко километра се оплака, че краката я болят, и ме накара да държа волана. През това време се протегна и си свали обувките. После отново хвана волана и преметна единия си крак през страничната врата на колата. Роклята й веднага се изду като балон, чак до лицето. Камила я подпъхна под себе си, но дори по този начин кафявите й бедра се виждаха чак до някакво розово бельо. Това привлече много внимание. Край нас минаваха коли, които рязко намаляваха скорост и от прозорците им се подаваха глави, за да разгледат кафявия й крак. Това също я вбеси. Тя започна да крещи на зяпачите да си гледат пътя. Седях до нея, свлечен на седалката, и се опитвах да изпуша една цигара, но тя гореше твърде бързо в откритата кола.

После стигнахме до големия светофар на кръстовището на Уестърн и Уилшър. Беше натоварено, защото от киното на ъгъла, нощните клубове и магазините на улицата постоянно се изсипваха пешеходци. Този път Камила нямаше как да мине на червено, защото пред нас имаше и други коли, които чакаха да светне зелено. Тя се облегна нетърпеливо и нервно, като полюшваше крака си над вратата. Към нас започнаха да се обръщат нови и нови лица, хората започнаха да натискат клаксоните, а от една модерна кола с идиотски сигнал на клаксона зад нас отекнаха настоятелни звуци. Камила се обърна на седалката с блеснали очи и размаха юмрук към колежаните, които седяха в колата. Вече всички ни гледаха и се хилеха. Аз я побутнах.

— Поне на светофарите не прави така.

— О, я млъквай! — каза тя.

Извадих писмото на Хакмът и се опитах да намеря убежище в него. Булевардът беше добре осветен и аз можех да чета какво пише, но фордът подскачаше като муле, тресеше се и гърмеше с ауспуха си. Камила обаче беше много горда от тази кола.

— Има чудесен двигател — настоя тя.

— Звучи добре — отвърнах, като здраво се държах за седалката.

— Трябва и ти да си купиш собствена кола — посъветва ме тя.

Попитах я защо на талона на колата пише Камила Ломбард. Попитах дали е омъжена.

— Не — отвърна тя.

— Тогава защо пише Ломбард?

— За майтап — отвърна тя. — Понякога използвам тази фамилия като професионален псевдоним.

Не разбрах.

— Ти например харесваш ли си името? — попита ме тя. — Не ти ли се иска фамилията ти да беше Джонсън, Уилямс или нещо подобно?

Отвърнах, че не, защото и така съм доволен.

— Не, не си — каза Камила. — Виждам, че не си доволен.

— Доволен съм!

— Не си.

След Бевърли Хилс вече нямаше мъгла. Палмите покрай пътя бяха тъмнозелени в синкавия мрак, а бялата линия по средата на улицата подскачаше пред нас като пламък. По небето се търкаляха няколко облака и нямаше звезди. Минавахме между ниски хълмове. От двете страни на пътя имаше високи огради и пищни лозя, а навсякъде бяха пръснати диви палми и кипариси.

Стигнахме до Палисейдс в мълчание, като карахме по хребета на високите канари с изглед към океана. Студеният вятър блъскаше отстрани по таратайката с такава сила, че тя се олюляваше. Отдолу се надигаше ревът на океана. Далечните мъгли пълзяха от водата към брега като армия от призраци, които се промъкват на четири крака. Вълните се разбиваха в скалите под нас като бели юмруци. Отстъпваха и отново се нахвърляха върху брега. С всяка вълна, която се отдръпваше, бреговата ивица за миг ставаше по-дълга, като мимолетна усмивка. Спуснахме се по завоите на втора, докато черната настилка се потеше под гумите, облизвана от езиците на мъглата. Въздухът беше толкова чист, че го поемахме с благодарност. Тук нямаше прах.

Камила вкара колата на един безкраен бряг, покрит с бял пясък. Поседяхме вътре, загледани в морето. Под канарите беше топло. Тя ме докосна по ръката.

— Ще ме научиш ли да плувам?

— Тук не става — отвърнах.

Вълните бяха високи. Имаше прилив и те се образуваха още на стотина метра от брега, а после идваха с всичка сила. Гледахме как се блъскат в плажа и избухват в дантели от пяна с оглушителен шум, като гръмотевици.

— Човек трябва да се учи да плува в спокойни води — обясних.

Тя се засмя и започна да се съблича. Кожата й под дрехите беше кафява, но естествено, а не почерняла от слънцето. Аз бях бял като призрак. Коремът ми беше издут и тежък. Глътнах го, за да го скрия. Тя погледна бялата ми кожа, слабините и краката ми, и се усмихна. Когато тръгна към водата, бях благодарен, че го направи.

Пясъкът беше мек и топъл. Седнахме с лице към морето и се заговорихме за плуването. Аз й показах основния принцип. Тя легна по корем, размаха ръце и зарита с крака. По лицето й се посипа пясък, докато имитираше моите движения, но без ентусиазъм. Накрая седна.

— Не ми е интересно да се уча да плувам — заяви.

Хванахме се за ръка и влязохме във водата, посипани с пясък отпред. Водата отначало беше студена, но после ми се стори точно както трябва. За пръв път влизах в океана. Пристъпих навътре, докато водата не стигна до раменете ми, после се опитах да плувам. Вълните ме повдигаха. Започнах да се гмуркам под прииждащите вълни. Те се изсипваха над мен, без да ми пречат. Учех се бързо. Когато идваше особено висока вълна, аз се хвърлях нагоре към хребета й, за да ме отнесе обратно към брега.

През цялото време наглеждах Камила. Тя влезе във водата до коленете, но после видя идващата вълна и хукна обратно към брега. После се върна. Викаше от радост. Една вълна я блъсна, тя изпищя и изчезна. Миг по-късно се появи отново, като се смееше и викаше. Извиках й да внимава с вълните, но тя се олюля и посрещна и следващата, която я покри напълно. Гледах как вълната я търкаля като чувал с банани. Камила отново се повлече към брега, тялото й блестеше и тя се опитваше да си оправи косата с ръце. Плувах, докато не се уморих, после излязох от водата. Очите ми смъдяха от солта. Легнах по гръб, задъхан. След няколко минути си възвърнах силите, седнах и ми се допуши една цигара. Камила не се виждаше никъде. Отидох до колата, като си мислех, че е там. Но тя не беше. Изтичах обратно до водата и огледах хаоса от вълни и пяна. Извиках името й.

После тя изпищя. Писъкът дойде отдалеч, отвъд вълните, от откритото море, по което пълзеше мъглата. Стори ми се, че е поне на сто метра от брега. Тя отново изпищя:

— Помощ!

Затичах се навътре, посрещнах първите вълни с рамо и започнах да плувам. Ревът на вълните заглушаваше гласа й.

— Идвам! — извиках.

Извиках го отново и отново, но сетне спрях да викам, за да си пазя силите. С големите вълни беше лесно, защото се гмурках под тях, но малките вълни ме объркваха, пляскаха ме по лицето и ме давеха. Най-сетне стигнах до откритото море. Малките вълнички се опитваха да влязат в устата ми. Камила беше спряла да вика. Спрях на място, като се държах на повърхността с ръце и чаках да чуя следващия вик. Но нямаше такъв. Отново се провикнах. Гласът ми беше слаб, сякаш отекваше под водата.

Изведнъж ме обзе ужасна умора. Малките вълнички започнаха да ме прескачат. Глътнах вода и усетих, че потъвам. Започнах да се моля за живота си, да ръмжа и да се боря с водата, въпреки че знаех, че не бива да го правя. Тук навън морето беше по-спокойно. Чувах рева на вълните далеч навътре към брега. Извиках, почаках и извиках отново. Отговор нямаше, с изключение на плисъка на ръцете ми и малките неравни вълнички. После нещо ми стана на пръстите на десния крак. Сякаш залепнаха. Когато ритнах с този крак, болката подскочи чак до бедрото. Исках да живея. Господи, не ме прибирай още! Сляпо заплувах към брега.

След малко отново се озовах сред големите вълни и чух трясъка им около себе си. Сякаш беше твърде късно. Вече не можех да плувам, защото ръцете ми бяха ужасно уморени, а десният крак адски ме болеше. Оставаше ми само да продължавам да дишам. Подводното течение ме влачеше и въртеше под вълните. Значи това беше краят на Камила и краят на Артуро Бандини — но дори тогава аз не спрях да пиша, представях си как всичко това се случва на страницата в пишещата машина, блъсках се в грубия пясък и бях сигурен, че никога няма да изляза оттам жив.

После изведнъж се озовах във вода, която ми стигаше едва до кръста, но бях толкова изтощен, че вече не можех да направя нищо по въпроса. Тялото ми безпомощно шляпаше във водата, но съзнанието ми беше чисто и спокойно, съчиняваше разказа за всичко това и се тревожеше единствено за прекомерната употреба на прилагателни в него. Следващата вълна отново ме повали, но ме завлече на място, където водата ми стигаше само до коленете, и аз запълзях навън на четири крака, като се чудех дали това ще ми стигне за още едно стихотворение.

Когато излязох, се сетих за Камила, започнах да плача и забелязах, че сълзите ми са по-солени от морската вода. Но не биваше да оставам там, трябваше да потърся помощ отнякъде и аз неуверено се изправих на крака и се повлякох към колата. Беше ми ужасно студено и зъбите ми тракаха.

Обърнах се да погледна към океана. Видях Камила, която вървеше към брега през водата едва на десетина метра от мен. Смееше се толкова силно, че се давеше от смях на върховната шега, която си беше направила с мен, и когато видях как се гмурка под следващата вълна и излиза изпод нея прецизно и грациозно като тюлен, това изобщо не ми се стори смешно. Тръгнах към нея и почувствах как силата ми се връща с всяка крачка, и когато стигнах до нея, я вдигнах на ръце и я преметнах на раменете си, без да обръщам внимание на писъците й, нито на пръстите й, с които ме драскаше по главата и се опитваше да ме оскубе. Вдигнах я високо и я стоварих във водата, която беше дълбока до кръста й. Тя се приземи с удар, който й изкара въздуха. Сграбчих я за косата и натърках лицето й в мокрия пясък. Оставих я там да пълзи на четири крака, да плаче и да стене, и се върнах до колата. Беше споменала нещо за одеяла на задната седалка. Извадих ги, загърнах се с тях и легнах на топлия пясък.

След малко тя успя да излезе от водата и ме откри под одеялата. Застана пред мен чиста и мокра, горда от голотата си, като се въртеше насам-натам.

— Все още ли ти харесвам?

Крадешком я погледнах. Останах без думи, кимнах и се ухилих. Тя стъпи на одеялата и ме накара да се отместя. Направих й място и тя се плъзна отдолу. Кожата й беше гладка и студена. Накара ме да я прегърна, аз го направих и тя ме целуна с влажни, студени устни. Останахме легнали дълго, а аз се притеснявах, страхувах се и не изпитвах страст. Между нас сякаш растеше нещо като сиво цвете, някаква мисъл, която добиваше форма и говореше за бездната, която ни разделяше. Не знаех какво е това. Усещах, че Камила ме очаква. Погалих с ръце корема и краката й, опитах се да изпитам желание, глупаво потърсих собствената си сласт и се напрегнах да я открия, докато тя ме чакаше, извиваше се, дърпаше ме за косата и ме умоляваше да я взема, но нямаше нищо, абсолютно нищичко, само убежището в писмото на Хакмът и мислите, които ми предстоеше да запиша, никакво желание, само страх от нея, срам и унижение. Започнах да се обвинявам и да се проклинам, искаше ми се да стана и да отида да се удавя в морето. Тя усети как се отдръпвам от нея. Усмихна се неприятно, седна и започна да си суши косата с одеялото.

— Мислех, че ти харесвам — каза.

Нямаше какво да отговоря. Свих рамене и се изправих. Облякохме се и се върнахме в Лос Анджелис. Не си говорехме. Тя си запали цигара и ме погледна странно, със свити устни. Издуха дима от цигарата си в лицето ми. Аз извадих цигарата от устата й и я хвърлих на улицата. Тя си запали друга и лениво пое от дима с развеселено презрение. В този момент изпитвах искрена омраза към нея.

Зад планините на изток идваше зората и златните й лъчи пронизваха небето като прожектори. Извадих писмото на Хакмът и го прочетох отново. На източния бряг на континента, в Ню Йорк, Хакмът тъкмо влизаше в кабинета си. Някъде в този кабинет беше и моят ръкопис — „Изгубените хълмове“. Любовта не беше всичко на този свят. Жените не бяха всичко на този свят. Един писател трябваше да пази енергията си.

Стигнахме до града. Аз й казах къде живея.

— Бънкър Хил? — изсмя се тя. — Точно като за теб.

— Идеално е — отвърнах. — В моя хотел не пускат мексиканци.

От това и на двамата ни прилоша. Тя ме откара пред хотела и угаси двигателя. Седях в колата и се чудех дали няма какво да добавя, но нямаше. Слязох, кимнах за сбогом и тръгнах към хотела. Усещах как погледът й ме пронизва между плешките като кинжал. Когато стигнах до вратата, тя ме повика. Върнах се до колата.

— Няма ли да ме целунеш за лека нощ?

Целунах я.

— Не така.

Тя ме прегърна. Дръпна лицето ми към своето и захапа долната ми устна. Заболя ме и аз я бутнах, за да се освободя. Тя се облегна на седалката, преметна едната си ръка на облегалката и усмихната ме проследи с поглед, докато влязох в хотела. Там извадих носната си кърпичка и докоснах устната си. На плата остана кърваво петънце. Извървях сивия коридор до стаята си. Едва когато затворих вратата, наведнъж ме обзе цялото желание, което не бях изпитал преди. От него главата ми забуча, а пръстите ми сякаш се наелектризираха. Хвърлих се на леглото си и разкъсах възглавницата с ръце.

Десета глава

През целия ден не спрях да мисля за това. Спомнях си кафявата й голота и целувката й, вкусът на устните й, когато дойде студена от морето, и се видях отново и отново, бял и девствен, как гълтам подпухналия си корем, стоя на пясъка и крия слабините си с ръце. Не спрях да кръстосвам стаята си. Късно следобед се изтощих и вече не можех да се гледам в огледалото. Седнах на пишещата машина и започнах да пиша за всичко това, започнах да изливам разказ за това, как трябваше да се случи, и го натраках с такава ярост, че портативната пишеща машина постоянно бягаше от мен по масата. На белия лист аз я настигах като тигър, повалях я на земята и я удържах с безкрайната си сила. След това тя пълзеше след мен в пясъка, по лицето й се стичаха сълзи и тя ме умоляваше да се смиля над нея. Чудесно. Отлично. Но когато го прочетох отново, ми се стори грозно и тъпо. Накъсах страниците и ги хвърлих.

На вратата ми почука Хелфрик. Беше пребледнял и трепереше, а кожата му приличаше на мокра хартия. Беше спрял да пие; никога повече нямало да сложи капка в устата си. Седна на ръба на леглото ми и започна да кърши костеливите си пръсти. Започна да говори с носталгия за месо, за добрите стари пържоли, които можел да намери човек едно време в Канзас Сити, за великолепните ребърца и нежните агнешки филета. Но не и тук, в тази земя на вечно слънце, където говедата преживяват на сухи плевели и слънчева светлина, където месото е пълно с червеи и продавачите го боядисват, за да изглежда кървавочервено. А, да — и мога ли да му дам назаем петдесет цента?

Дадох му парите и той отиде до месарницата на улица Олив. След малко се върна в стаята си и по етажа на хотела се разнесе сочният аромат на черен дроб и лук. Отидох да го видя. Седеше в стаята си пред една чиния с храна, устата му беше пълна, тънките му челюсти работеха здраво. Той ме посочи с вилицата.

— Ще ти върна парите, моето момче. Ще ти ги върна на хиляда процента.

От това огладнях. Отидох до ресторанта близо до Ейнджълс Флайт и си поръчах същото. Вечерях бавно. Но колкото и да се размотавах с кафето, не спирах да мисля, че в крайна сметка ще сляза по Флайт и ще отида в „Бюфет Колумбия“. Само трябваше да докосна подутата си устна, за да почувствам първо гняв, а после и страст.

Когато слязох до бюфета, ме достраша да вляза. Пресякох улицата и започнах да я наблюдавам през прозорците. Този път не беше с белите обувки и изглеждаше както обикновено — щастлива и заета с подноса за бирени халби.

Хрумна ми една идея. Бързо отидох до пощата на две пресечки оттам. Седнах с една бланка за телеграма, а сърцето ми биеше учестено. Думите се извиха по страницата. „Обичам те Камила искам да се оженя за теб Артуро Бандини“. Когато платих на гишето, човекът погледна адреса и каза, че телеграмата ще пристигне след десет минути. Аз забързах обратно към улица Спринт и застанах в тъмния вход срещу бюфета, като чаках да се появи момчето от пощата.

В момента, в който той се показа зад ъгъла, аз осъзнах, че тази телеграма е глупост. Изтичах на улицата и го спрях. Казах му, че аз съм пуснал телеграмата, но не искам да я доставя.

— Грешка — обясних.

Той не искаше и да чуе. Беше висок, с пъпчиво лице. Предложих му десет долара. Той поклати глава и се усмихна самодоволно. Двайсет долара, трийсет.

— Няма да стане, дори за десет милиона долара — каза той.

Върнах се в сянката и видях как й предаде телеграмата. Тя беше изумена. Видях как посочва с пръст към себе си, с учудено изражение. Дори след като се подписа, за да я получи, тя не я прочете, а изчака момчето от пощата да си тръгне. Когато разкъса плика, аз здраво стиснах очи. После ги отворих — тя четеше телеграмата и се смееше. Отиде до бара и подаде телеграмата на киселия барман, когото бяхме закарали до вкъщи предишната вечер. Той я прочете безизразно и я подаде на другия барман. Той също не изглеждаше впечатлен. Усетих прилив на дълбока благодарност към тях двамата. После Камила я прочете отново и това ме зарадва, но след това тя занесе телеграмата на една маса, пълна с мъже, които пиеха бира, аз бавно зяпнах и ми прилоша. Смехът на мъжете се понесе над улицата. Потръпнах и бързо се отдалечих.

На Шеста улица завих и тръгнах по главната. Бродех сред тълпите от съмнителни, гладни отрепки, без да знам къде отивам. На Втора спрях пред един филипински клуб за платени танци. Описанието на стената красноречиво говореше за четирийсет красиви момичета и вълшебната музика на Лони Килула и неговата банда „Мелодичните хавайци“. Изкачих се по стълбището до едно сепаре и си купих билет. Вътре наистина имаше четирийсет жени, подредени до отсрещната стена, гладки и красиви в тесните си вечерни рокли. Повечето бяха блондинки. Никой не танцуваше, нито един човек. На подиума оркестърът от петима души яростно свиреше нещо. Няколко посетители като мен стояха зад ниската ограда срещу момичетата. Те ни махаха. Огледах ги, намерих една блондинка с рокля, която ми харесваше, и си купих няколко билета за танци с нея. После й махнах. Тя се отпусна в ръцете ми като стара любов и ние се повъртяхме на дансинга в продължение на два танца.

Тя ми говореше мило и ме наричаше „сладурче“, но аз си мислех само за онова друго момиче на две пресечки оттам и за това как легнах с нея на пясъка и се изложих. Нямаше смисъл. Връчих на досадната блондинка всичките си останали билети и отново излязох на улицата. Осъзнах, че чакам нещо да се случи, поглеждах циферблатите на всички часовници, покрай които минавах, и в един момент разбрах какво правя. Чаках да стане единайсет, когато затваряше „Бюфет Колумбия“.

Бях там в единайсет без петнайсет. Отидох на паркинга, при нейната кола. Седнах на протърканата тапицерия и зачаках. В единия ъгъл на паркинга беше будката, където служителят си държеше документите. Над будката имаше часовник с червени неонови цифри. Не откъсвах очи от него, докато стрелката на минутите отиваше към единайсет. После пак ме достраша да я видя отново и докато се извивах на седалката, докоснах с ръка нещо меко. Беше нейна шапка — черен каскет с малък пухкав пискюл на върха. Погалих го и подуших аромата му. Беше същият като нейния. Беше точно това, което исках. Натъпках го в джоба си и излязох от паркинга. После се изкачих по стълбището на Ейнджълс Флайт до моя хотел. Когато се прибрах в стаята си, извадих шапката и я хвърлих на леглото. Съблякох се, угасих лампата и си легнах, за да я прегърна.

Нов ден: поезия! Трябваше да напиша поема за нея, да излея чувствата си в сладки стихове; но аз не знаех как се пише поезия. Можех само да събирам глупави рими, „любов“ с „пищов“, без дори да се докосвам до истинските чувства. О, Боже на небето, аз не съм писател — не мога да скалъпя дори един куплет, за нищо не ставам. Застанах на прозореца и размахах ръце към небето: за нищо не ставам! Аз съм евтина имитация! Нито съм писател, нито любовник — нито риба, нито рак!

Какво ми имаше?

Закусих и отидох до една малка католическа църква на края на Бънкър Хил. Жилището на пастора беше отзад. Позвъних и ми отвори една жена с бяла престилка на монахиня. Ръцете й бяха покрити с брашно и тесто.

— Искам да говоря с пастора — казах аз.

Жената имаше квадратна челюст и две враждебни, остри сиви очи.

— Отец Абът е зает — отвърна тя. — Какво желаете?

— Трябва да се видя лично с него — настоях.

— Казвам ви, че е зает.

Свещеникът се появи на вратата. Беше набит, силен мъж на около петдесет години, с пура в уста.

— Какво има? — попита той.

Казах му, че трябва да говоря с него насаме. Нещо тревожи душата ми и така нататък. Жената изсумтя презрително и изчезна в един коридор. Свещеникът отвори вратата и ме отведе в кабинета си. Беше малка стая, натъпкана с книги и списания. Зяпнах. В единия ъгъл имаше огромна купчина от броеве от списанието на Хакмът. Веднага отидох до нея и извадих броя, в който беше публикуван „Кученцето се засмя“. Свещеникът беше седнал удобно.

— Това е велико списание — казах аз. — Най-великото списание на света.

Свещеникът преметна крак връз крак и премести пурата в другия край на устата си.

— Гнилоч — отвърна той. — Прогнило е до дъното на душата си.

— Не съм съгласен — казах. — По една случайност съм един от водещите му автори.

— Ти ли? — попита свещеникът. — Какво си написал?

Отворих списанието на „Кученцето се засмя“ и го оставих пред него. Той му хвърли един поглед и го бутна встрани.

— Четох го — каза. — Боклук. Освен това, алюзията със Светото причастие е долна и презряна лъжа. Засрами се.

Той се облегна на стола, без изобщо да крие факта, че не ме харесва. Гледаше право по средата на челото ми и премяташе пурата си в уста.

— Е? — каза. — За какво искаше да говориш с мен?

Аз не седнах. По някакъв начин той много ясно беше изразил позицията, че не желае да използвам мебелите му.

— Става дума за едно момиче — отвърнах.

— Какво си направил с нея? — попита той.

— Нищо — казах.

Но не можех да продължа. Сякаш ми беше изтръгнал сърцето. Боклук?! Всички нюанси, великолепният диалог, брилянтният лиризъм — а той беше нарекъл разказа ми „боклук“. Беше по-добре да затворя ушите си навеки и да отида някъде далеч, където никой не говори. Боклук!

— Промених си решението — казах аз. — Вече не искам да говоря за това.

Свещеникът се изправи и отиде до вратата.

— Много добре — каза. — Приятен ден.

Излязох, а горещото слънце ме ослепи. Най-добрият разказ в историята на американската литература, а този човек, този свещеник, го беше нарекъл „боклук“. Добре де, може би онова за Светото причастие наистина не беше съвсем вярно; може би не се беше случило в действителност. И все пак, Господи, какви психологически ценности имаше в този разказ! Каква проза! Каква проста, сурова красота!

Веднага щом се прибрах в стаята си, седнах пред пишещата машина и започнах да планирам отмъщението си. Щях да напиша статия — унищожителна атака срещу глупостта на Църквата. Веднага натраках заглавието: „Католическата църква е обречена.“ Яростно продължих със статията, страница след страница, докато не станаха шест. После спрях да прочета какво съм написал. Ужасни, смехотворни неща. Накъсах страниците и се хвърлих на леглото. Сетих се, че все още не съм написал стихотворение за Камила. Докато лежах, ме обзе вдъхновение. Написах го наведнъж:

„Опитах се да те забравя, Камила! Страстите ми бяха

като безброй откъснати рози, които танцуват безкрай,

за да заличат спомена за бледите лилии, загубени навеки.

Но въпреки че танцът беше дълъг, не забравих старата страст.

И посвоему аз ти бях верен, Камила.

Артуро Бандини[1]“

Изпратих го като телеграма, много горд от себе си, докато гледах как го чете служителят от пощата — красивото ми стихотворение, моята поема за Камила, частица безсмъртие от Артуро за нея; платих телеграмата и отидох да чакам на мястото си в тъмния вход. Мина същото момче от пощата с колелото си. Видях как предаде телеграмата, видях как Камила я прочете по средата на помещението, сви рамене, накъса я на парченца и ги пусна на пода. Поклатих глава и си тръгнах. Дори Ърнест Доусън нямаше никакъв ефект върху това момиче. Дори Доусън.

Е, добре — върви по дяволите, Камила. Няма да ми бъде трудно да те забравя. Имам пари. Улиците са пълни с неща, които ти не можеш да ми дадеш. Напред към главната и Пета улица, към дългите, тъмни барове, към Кинг Едуард Селар и едно момиче с жълта коса и болнава усмивка. Казваше се Джийн, беше слаба и болна от туберкулоза, но освен това беше твърдо решена да ми вземе парите, влажната й уста се притискаше към устните ми, дългите й пръсти опипваха панталоните ми, красивите й меланхолични очи не се откъсваха от банкнотите ми.

— Значи се казваш Джийн — казах аз. — Виж ти, виж ти, какво красиво име.

Двамата с теб ще танцуваме, Джийн. Ще се въртим и ти няма да го знаеш, красавице в синя рокля, но ще танцуваш с един изрод, отхвърлен от хората — нито риба, нито рак. И ние пихме и танцувахме, и пихме отново. Господин Бандини беше добър клиент и Джийн ме наричаше „шефе“.

— Това е господин Бандини — представи ме тя. — Това е господин Шварц.

Няма проблеми, ще си стиснем ръцете.

— Хубаво местенце, Шварц — казах му аз. — Хубави момичета.

Едно питие, две питиета, три питиета. Какво пиеш, Джийн? Опитах от нейната чаша — кафява течност, значи уиски, какво друго — всеки път, когато отпиваше, сладкото личице на Джийн се мръщеше. Но не беше уиски, а чай — най-обикновен чай по четирийсет цента чашата. Джийн, малката лъжкиня, се опитваше да излъже великия автор. Не ме лъжи, Джийн. Не се опитвай да излъжеш Бандини, който люби поравно всички хора и животни. Вземи тези пет долара и си ги прибери, Джийн, недей да пиеш, ако не искаш, просто остани с мен и ме остави да те гледам, защото косата ти е руса, а не тъмна, ти не си като нея, ти си болна и си някъде от Тексас, майка ти е инвалид и трябва да я издържаш, а ти не изкарваш много пари, само по двайсет цента на питие, тази вечер си изкарала от Артуро Бандини само десет долара, бедното ми малко момиче, бедното ми гладно момиче със сладки бебешки очи и сърце на крадец. Върви си при твоите моряци, мила. Те нямат десет долара, но имат това, което аз нямам — аз, Бандини, нито риба, нито рак. Довиждане, Джийн, лека нощ.

А сетне — друго място, друго момиче. О, колко самотна беше тя, дошла тук чак от Минесота. При това от добро семейство. Естествено, мила. Нека уморените ми уши попият разказа за доброто ти семейство. Имали много земи, но после дошла Голямата депресия. Много тъжно, наистина, трагедия. И сега ти работиш тук, в този бар на Пета улица, и се казваш Ивлин, горката Ивлин, семейството ти също живее в града и имаш най-прекрасната сестричка, не като боклуците, които се събират тук, а страхотно момиче, и ме питаш дали не искам да се запозная с нея. Защо не? Тя води и сестра си. Невинната малка Ивлин прекосява помещението и домъква и невинната си малка сестра Вивиан, за да не седи при онези моряци, а на нашата маса. Здравей, Вивиан, това е Артуро. Здравей, Артуро, това е Вивиан. Но какво е станало с устата ти, Вивиан, защо имаш белег от нож? И какво е станало с кървясалите ти очи, и сладкия ти дъх, защо устата ти вони на канал? Горките деца, дошли чак от великата Минесота. О, не, те не са шведки, откъде ми хрумна това? Фамилията им е Мортенсен, но тя не е шведска, цялото семейство са американци, от поколения насам. Естествено. Две момичета от родния край.

Да ти кажа ли нещо? (Казва Ивлин.) Горката малка Вивиан работела тук почти от шест месеца и за цялото време нито едно от тези копелета нито веднъж не й поръчал бутилка шампанско, а аз, Бандини, съм изглеждал такъв страхотен човек, не е ли сладка тази Вивиан, не е ли срамота, тя е толкова невинна, дали да не й поръчам бутилка шампанско? Милата Вивиан, дошла чак от чистите поля на Минесота, дори не е шведка, почти девица, само на няколко мъже разстояние от това да бъде истинска девица. Кой може да й устои? Така че аз поръчвам шампанско, евтино шампанско, половин литър, ще има за всички, само осем долара бутилката, колко е евтино виното тук. В Дюлът, щата Минесота, шампанското беше по дванайсет долара бутилката.

Ах, Ивлин и Вивиан, как ви обичам и двете, как обичам тъжния ви живот и празнотата в душите ви, когато се прибирате призори. Вие също сте самотни, но не и толкова самотни, колкото Артуро Бандини — нито риба, нито рак. Пийте си шампанското, момичета, защото ви обичам и двете, дори теб, Вивиан, въпреки че устата ти сякаш е разкъсана с нокти, а старите ти детски очи плуват в кръв като лудешки сонети.

[1] Стихотворението е неточно цитиран откъс от поема на Ърнест Доусън. — Б.пр. ↑

Единайсета глава

Но това беше скъпо. По-леко, Артуро; забрави ли онези портокали? Преброих какво ми е останало. Двайсет долара и няколко цента. Изплаших се. Напънах си мозъка да направя сметка къде съм похарчил толкова пари. Да ми остават само двайсет долара — невъзможно! Ограбили са ме, изгубил съм парите, някъде са объркали нещо! Претърсих цялата стая, рових в джобовете и чекмеджетата, но това бяха всички пари, аз се изплаших, разтревожих се и твърдо реших веднага да се хвана за работа и бързо да напиша нещо ново — да го напиша толкова бързо, че да няма начин да не е добро. Седнах пред пишещата машина, но връз мен веднага се спусна ужасната бездна и аз започнах да удрям главата си с юмруци, подложих възглавница под задника си и започнах да скимтя в агония. Нямаше смисъл. Трябваше да я видя, независимо как.

Изчаках я на паркинга. В единайсет часа вечерта тя се появи иззад ъгъла, а с нея беше Сами, барманът. И двамата ме видяха отдалеч, тя сниши глас и когато ме доближиха, Сами ми каза „Здрасти“, но тя каза:

— Какво искаш?

— Искам да те видя — отвърнах.

— Тази вечер не мога — каза тя.

— Нека да бъде по-късно тази вечер.

— Не мога. Заета съм.

— Не си толкова заета. Все ще имаш малко време за мен.

Тя отвори вратата на колата си, за да сляза от нея, но аз не помръднах, така че тя ми каза:

— Слизай, моля ти се.

— Нищо подобно — отвърнах.

Сами се усмихна. Лицето й почервеня.

— Слизай от колата, по дяволите!

— Никъде няма да ходя — казах аз.

— Хайде, Камила — обади се Сами.

Тя се опита да ме измъкне насила от колата, сграбчи ме за пуловера и ме задърпа навън.

— Защо си такъв? — каза тя. — Не виждаш ли, че не искам да имам нищо общо с теб?

— Няма да изляза от колата — настоях аз.

— Глупак! — каза тя.

Сами се беше отдалечил към улицата. Тя го настигна и двамата си тръгнаха, а аз останах в нейната кола — сам, изплашен и болезнено усмихнат заради това, което бях направил. Веднага щом се изгубиха от поглед, излязох от колата, изкачих се по стълбището на Ейнджълс Флайт и се прибрах в стаята си. Не можех да разбера защо бях направил това. Седнах на леглото и се опитах да залича цялата случка от паметта си.

После някой почука на вратата ми. Дори не успях да кажа „Влезте“, защото вратата се отвори сама, аз се обърнах и видях една жена на прага, която ме гледаше с особена усмивка. Не беше едра и не беше красива, но изглеждаше зряла и привлекателна и имаше тревожни черни очи. Бяха великолепни и блестящи очи, каквито имат само жените, които прекаляват с уискито: много ясни, прозрачни и изключително нахални. Стоеше на вратата, без да помръдне или да каже нещо. Беше интелигентно облечена: черно палто с кожена яка, черни обувки, черна пола, бяла блуза и дамска чантичка.

— Здравей — казах аз.

— Какво правиш? — попита ме тя.

— Седя си.

Обзе ме страх. Видът и близостта на тази жена просто ме парализираха; може би беше заради изненадата, че я видях така изведнъж, може би заради собственото ми окаяно състояние в този момент, не знам — но близостта й и този налудничав, стъклен блясък в очите й едва не ме накараха да скоча и да я ударя. Това чувство трая само една секунда, но аз го овладях и то отмина. Тя влезе в стаята ми, без да откъсва нахалния поглед на черните си очи от мен, и аз се обърнах към прозореца — притеснен не толкова от нахалството й, колкото от онова чувство, което ме беше пронизало като куршум. Сега в стаята се настани и ароматът на парфюма й — от онзи тип парфюми, които се носят като облак около жените във фоайетата на луксозните хотели. От всичко това притеснението и несигурността ми още повече нараснаха.

Когато тя ме доближи, аз не се изправих, а останах неподвижен, дълбоко си поех въздух и най-сетне отново събрах кураж да я погледна. Носът й беше малко подпухнал, но не беше грозен; имаше доста дебели устни и не носеше червило, така че изглеждаха розови; но най-вече ме поразиха тези очи — толкова бляскави, животински и безразсъдни.

Тя отиде до бюрото ми и измъкна страницата от пишещата машина. Не разбирах какво става. Продължавах да мълча, но подуших алкохол в дъха й, а после и особената, характерна миризма на упадък, сладникава и прогнила — миризмата на старостта, която обхващаше тази жена.

Тя хвърли само един поглед на текста, после раздразнено го хвърли през рамо и листът полетя на зигзаг към пода.

— Не става — каза тя. — Не можеш да пишеш. Изобщо не можеш да пишеш.

— Благодаря много — отвърнах аз.

Искаше ми се да я попитам какво иска, но не ми приличаше на жена, на която могат да се задават такива въпроси. Скочих от леглото и й предложих единствения стол. Тя не го поиска. Просто погледна първо стола, после мен и накрая с усмивка изрази пълната си липса на интерес да седи на него. После тръгна да се разхожда покрай стените и да чете нещата, които бях налепил по тях. Бях напечатал откъси от Менкен, Емерсън и Уитман. Тя се отнесе с презрение към всичките. Пфу, пфу, пфу! Гърчеше пръсти и свиваше устни. Накрая седна на леглото, смъкна палтото си до лактите, сложи ръце на хълбоците си и ме загледа с непоносимо презрение.

После бавно и изразително започна да рецитира:

„Каква ли аз да стана, освен пророчица греховна,

дете на поп и самодива, родена с магия любовна?

С разпятие вместо дрънкалка и извор вместо люлка,

Каква ли аз да бъда, освен на Звяра булка?“

Стиховете бяха от Мили, веднага ги разпознах, а тя продължи да рецитира в този дух; сигурно знаеше повече стихове от Мили, отколкото самата Мили, а когато най-сетне свърши, вдигна глава, изгледа ме и каза:

— Ето това е литература! А ти нищо не разбираш от литература. Ти си глупак!

Стиховете ме бяха унесли с ритъма си, но когато тя спря толкова внезапно, за да ми отправи това обвинение, отново загубих почва под краката си.

Опитах се да й отговоря нещо, но тя ме прекъсна и започна да говори с дълбок, трагичен глас като на актьор от старите филми — мърмореше колко е жалко всичко, колко е глупаво и абсурдно един безнадеждно лош писател като мен да се зарови в някакъв евтин хотел точно пък в Лос Анджелис, щата Калифорния, и да пише банални неща, които никой никога нямаше да прочете, така че нямаше да има възможност дори да ги забрави.

После тя се отпусна по гръб, сплела пръсти под главата си, и заговори замечтано, вперила поглед в тавана:

— Тази вечер ще ме любиш, глупав писателю. Да, тази вечер ти ще ме любиш.

— Не, честно — казах аз. — Какво става тук?

Тя се усмихна.

— Има ли значение? Ти си никой, а аз можех да бъда някоя, и пътят към всеки от нас минава през любовта.

Миризмата й вече се усещаше доста силно и изпълваше цялата стая, сякаш стаята вече беше нейна, а не моя; почувствах се неудобно и си помислих, че може би ще бъде по-добре да излезем малко навън, за да може тя да подиша малко чист въздух. Попитах я дали не иска да се разходим наоколо.

Тя бързо седна в леглото.

— Виж! Имам пари, пари! Ще отидем някъде и ще пием!

— Разбира се — отвърнах. — Чудесна идея.

Облякох си пуловера. Когато се обърнах, тя беше застанала до мен и докосна устата ми с върховете на пръстите си. Тайнственият й сладникав аромат толкова силно се разнасяше от тях, че аз веднага отидох до вратата и я отворих, за да я пусна да излезе преди мен.

Качихме се нагоре до фоайето. Когато стигнахме до рецепцията, се успокоих, че хазяйката си е легнала; не че имаше причина за това, но не ми се искаше госпожа Харгрейвс да ме вижда с тази жена. Казах й да върви на пръсти, докато излезем от фоайето, и тя го направи; това ужасно й хареса, все едно беше някакво малко приключение; обхвана я възторг и тя силно стисна ръката ми с пръстите си.

На Бънкър Хил имаше мъгла, но в центъра беше ясно. Улиците бяха пусти и тракането на токчетата й по тротоара отекваше от старите сгради. Тя ме дръпна за ръката и аз се наведох, за да чуя какво искаше да ми прошепне.

— Ще бъдеш толкова прекрасен! — каза тя. — Толкова великолепен!

— Хайде засега да не мислим за това — казах аз. — Първо да се поразходим малко.

Тя искаше нещо за пиене. Настояваше. Отвори чантичката си и извади банкнота от десет долара.

— Виж. Пари! Имам много пари!

Отидохме до бара на Соломон на ъгъла, където ходех да играя на флиперите. Вътре нямаше никой друг, освен самия Соломон, който беше подпрял брадичка на ръцете си и се тревожеше за бизнеса. Отидохме до едно сепаре, което гледаше към витрината, и аз изчаках жената да седне преди мен, но тя настоя да седна отвътре. Соломон дойде да ни вземе поръчката.

— Уиски! — каза тя. — Много уиски!

Соломон се намръщи.

— Аз искам една малка бира — добавих.

Соломон я изгледа строго и изпитателно, а плешивината му се беше набръчкала, сякаш и тя се мръщеше. Усетих как между тях прескочи някакво познание и едва тогава осъзнах, че и тя е еврейка. Соломон отиде за питиетата, а тя остана с блеснали очи и ръце, скръстени на масата, а пръстите й не спираха да се сплитат и разплитат отново. Седях и се опитвах да измисля някакъв начин да се измъкна от нея.

— Питието ще те оправи — подхвърлих.

Преди да разбера какво става, тя ме хвана за гърлото — но не грубо, а нежно, късите й пръсти с дълги нокти обхванаха плътта ми и тя отново заговори за устата ми, прекрасната ми уста; Господи, каква прекрасна уста съм имал.

— Целуни ме! — каза тя.

— Разбира се — отвърнах. — Но първо да пийнем нещо.

Тя стисна зъби.

— Значи и ти знаеш за мен! И ти си като всички останали! Знаеш за моите рани и затова не искаш да ме целунеш! Защото те отвращавам!

Помислих си, че наистина е луда и трябва да измисля начин да се измъкна оттук. После ме целуна — устата й имаше вкус на ръжен сандвич с пастет. След това тя се отпусна назад, като дишаше по-леко. Извадих носната си кърпичка и попих потта от челото си. Соломон се върна с питиетата. Аз понечих да извадя пари, но тя бързо плати всичко. Соломон тръгна да донесе рестото, но аз го повиках и му подадох банкнота. Тя започна да се нервира и да протестира, като удряше с юмруци по масата и тропаше с крака по пода. Соломон вдигна ръце от нас и взе нейните пари. В момента, в който се обърна, аз й казах:

— Това явно е твоята вечер, скъпа. Аз си тръгвам.

Тя ме дръпна обратно, прегърна ме и двамата се сборичкахме, докато не усетих, че положението става абсурдно. Тогава се отпуснах и се опитах да измисля друг начин да избягам.

Соломон донесе рестото. Взех пет цента от него и казах, че ми се играе на флипера. Без да каже дума, тя ме пусна да мина и аз отидох до машината. Гледаше ме, все едно бях куче — шампион на изложба, а Соломон гледаше нея, все едно беше престъпник. Спечелих на машината и повиках Соломон да провери точките. Когато дойде, му прошепнах:

— Соломон, коя е тази жена?

Не знаеше. Била тук по-рано същата вечер и изпила голямо количество алкохол. Казах му, че искам да изляза през задния вход.

— Вратата вдясно — каза той.

Тя довърши уискито си и задумка по масата с празната чаша. Отидох при нея, отпих от бирата си и се извиних за минута. Посочих с палец към мъжката тоалетна. Тя ме потупа по ръката. Соломон не откъсваше поглед от мен, докато минах през отсрещната врата. Тя водеше към склада, а вратата към задната уличка беше само на няколко крачки. Веднага щом мъглата обгърна лицето ми, се почувствах по-добре. Исках да се махна възможно най-далеч оттам. Не бях гладен, но вървях почти два километра до една будка за хотдог на Осма улица и изпих чаша кафе, за да убия времето. Бях сигурен, че след като изчезна, тя ще се върне в стаята ми. Нещо ми подсказваше, че тя беше луда, независимо дали е изпила толкова много алкохол — но това нямаше никакво значение, защото никога повече не исках да я виждам.

Върнах се в стаята си в два часа сутринта. Споменът за нея и тайнствената миризма на старостта все още изпълваха стаята ми, така че ми се струваше, че това изобщо не е моята стая. За пръв път чудесната й самота беше разрушена. Сякаш всички тайни на тази стая бяха извадени на показ. Отворих широко и двата прозореца и загледах как мъглата нахлува вътре на големи, тъжни облаци. Когато стана прекалено студено, затворих прозорците и макар че стаята беше влажна от мъглата и по всичките ми листа и книги се виждаха миниатюрни капчици, парфюмът й продължаваше да се усеща. Баретата на Камила беше под възглавницата ми. Тя сякаш също се беше напоила с тази миризма и когато я притиснах към устата си, беше все едно притискам устата си в черната коса на онази жена. Седнах пред пишещата машина и безцелно започнах да почуквам по клавишите.

Веднага щом започнах, чух стъпки по коридора и разбрах, че тя се връща. Бързо изгасих лампите и останах на тъмно, но явно закъснях и тя беше видяла светлината под вратата. Почука, но аз не отговорих. Тя отново почука, но аз си пушех цигарата, без да помръдвам. Тогава тя започна да блъска по вратата с юмруци и да заплашва, че ще започне да я рита и ще я рита цяла нощ, докато не отворя. После наистина започна да я рита и от това сякаш целият паянтов хотел се разтресе, така че аз изтичах и отворих вратата.

— Скъпи! — каза тя и протегна ръце за прегръдка.

— Господи Боже — казах аз. — Не мислиш ли, че вече прекаляваш? Не виждаш ли, че ми е писнало от теб?

— Защо ме изостави? — попита тя. — Защо го направи?

— Имах друг ангажимент.

— Скъпи — каза тя. — Защо ме лъжеш така?

— Ох, по дяволите.

Тя прекоси стаята и отново измъкна листа от пишещата ми машина. На него бяха написани всякакви глупости — няколко откъслечни фрази, името ми, написано много пъти един след друг, няколко реда от стихотворение. Но този път лицето й разцъфна в усмивка.

— Прекрасно! — каза тя. — Ти си гений! Скъпото ми момче има такъв талант!

— Ужасно съм зает — казах аз. — Може ли да си тръгваш, моля те?

Все едно не ме чуваше. Седна на леглото, разкопча си палтото и започна да клати крака.

— Обичам те — заяви тя. — Ти си моето скъпо момче и сега ще ме любиш.

— Някой друг път — казах аз. — Не тази вечер. Уморен съм.

До мен отново достигна онова сладникаво ухание.

— Не се шегувам — настоях. — По-добре да си тръгваш. Иначе ще трябва да те изхвърля.

— Толкова съм самотна — каза тя.

Каза го искрено. Нещо не беше наред с нея, имаше нещо изкривено, което сякаш се изля от нея заедно с тези думи, и аз се засрамих, че бях толкова груб с нея.

— Добре де — казах. — Нека само да поседим и да си поговорим.

Придърпах си стола и седнах с лице към облегалката, докато тя се настаняваше по-удобно на леглото ми. Не беше толкова пияна, колкото си мислех. Нещо друго не беше наред с нея, което нямаше нищо общо с алкохола, и аз исках да разбера какво е.

Когато заговори, беше самата лудост. Каза ми как се казва — Вера. Била икономка в къщата на богато еврейско семейство в Лонг Бийч. Но вече не искала да бъде икономка. Била от щата Пенсилвания и прекосила цялата страна, за да избяга от мъжа си, който не й бил верен. Днес дошла до Лос Анджелис от Лонг Бийч. Видяла ме в ресторанта на ъгъла на улица Олив и Втора улица. Проследила ме до хотела, защото очите ми „пронизали душата й“. Но аз не си спомнях да съм я видял там. Бях сигурен, че никога не съм я виждал през живота си. След като разбрала къде живея, тя отишла до бара на Соломон и се напила. Пила цял ден, но само за да събере смелост да дойде в стаята ми.

— Знам, че те отвращавам — каза тя. — И че знаеш за раните ми и за ужаса, който се крие под дрехите ми. Но трябва да се опиташ да забравиш за грозното ми тяло, защото съм много добра по душа, наистина, и заслужавам нещо по-добро от твоето отвращение.

Не знаех какво да кажа.

— Прости ми тялото! — каза тя и протегна ръце към мен, а по лицето й се стичаха сълзи. — Мисли за душата ми! Душата ми е толкова красива и може да ти даде толкова много! Тя не е грозна като плътта ми!

Тя се разплака истерично, просна се по лице и започна да роши тъмната си коса с ръце, а аз не знаех какво да направя и за какво изобщо говори; ах, мила, не плачи така, не бива да плачеш така, хванах горещата й ръка и се опитах да й обясня, че говори безсмислици; толкова глупаво е да говори така, да се обвинява по този начин, това са безсмислици, говорех й аз, ръкомахах и се опитвах да я убедя.

— Защото ти изглеждаш чудесно, тялото ти е толкова красиво и всички тези приказки са мания, детинска фобия, някакъв остатък от заушките. Така че не се тревожи и не плачи, защото ще ти мине. Сигурен съм, че ще ти мине.

Но аз не се справях особено и дори я карах да страда още повече, защото тя беше потънала в ада, който сама си беше сътворила — толкова далеч от мен, че звукът от гласа ми сякаш правеше бездната да изглежда още по-дълбока. Тогава се опитах да сменя темата и да я разсмея с разкази за моите собствени мании. Виж, скъпа, Артуро Бандини също има с какво да се похвали! И аз извадих баретата на Камила с малкото пискюлче изпод възглавницата си.

— Виж, скъпа! И аз имам мании. Знаеш ли какво правя? Вечер си лягам с тази шапчица, прегръщам я и й говоря: „Колко те обичам, прекрасна принцесо!“

Разказах й още; о, аз също не бях ангел; моята душа също беше наранена; така че не се чувствай толкова самотна, скъпа; защото си имаш компания; имаш си Артуро Бандини, който също може да ти разкаже много. Я чуй това: знаеш ли какво направих една вечер? Сега Артуро всичко ще си признае: знаеш ли какво ужасно нещо направих? Една вечер една жена, която беше прекалено красива за този свят, се появи на крила от парфюм и аз не можех да го понеса, и не разбрах коя е — жената с червената лисица и вирнатата малка шапчица — но Бандини я проследи, защото тя беше по-красива от мечта, и видя как тя влезе в морския ресторант „Бърнстайн“, наблюдаваше я в транс през прозореца, в който плуваха жаби и пъстърви, докато тя се нахрани сама; а когато свърши, знаеш ли какво направих, скъпа? Не плачи, защото все още нищо не си чула, защото аз съм ужасен, скъпа, и сърцето ми е пълно с черно мастило; аз, Артуро Бандини, влязох направо в морския ресторант „Бърнстайн“ и седнах на същия стол, на който беше седяла тя, и потръпнах от щастие, и докоснах салфетката, която беше използвала, и видях в пепелника един фас със следи от червило, и знаеш ли какво направих, скъпа? Ти с твоите смешни малки проблеми, чуй това: изядох фаса, сдъвках го с тютюна, хартията и всичко, глътнах го и вкусът му беше чудесен, защото тя беше толкова красива, а до чинията имаше лъжица и аз я прибрах в джоба си и от време на време я вадя и я ближа, защото тя беше толкова красива. Любов с икономии, безплатна героиня на моите фантазии, само за черното сърце на Артуро Бандини — за да си я спомня през прозореца, в който плуват риби и жаби. Не плачи, скъпа; запази сълзите си за Артуро Бандини, защото той също си има грижи, големи грижи, а аз дори не съм стигнал до най-важното, но мога да ти разкажа и за онази нощ на плажа с кафявата принцеса и нейната безсмислена плът, нейните целувки като мъртви цветя, останали без аромат в градината на моята страст.

Но тя не ме слушаше, смъкна се от леглото, падна на колене пред мен и започна да ме умолява да й кажа, че не е отвратителна.

— Кажи ми го! — изхлипа тя. — Кажи ми, че съм красива като другите жени!

— Разбира се, че си! Много си красива, наистина!

Опитах се да я вдигна, но тя истерично ме стискаше и аз не можех да направя друго, освен да се опитам да я успокоя, но бях толкова тромав и неумел, а тя беше паднала толкова дълбоко в бездната — но не спирах да опитвам.

После тя отново заговори за раните си — ужасните рани, които бяха съсипали живота й, бяха унищожили любовта, преди да дойде, бяха прогонили съпруга й в обятията на друга жена, и всичко това ми се стори фантастично и неразбираемо, защото по своя си начин тя беше доста красива, изобщо не приличаше на инвалид и аз бях сигурен, че много мъже биха били готови да й дадат любовта си.

Тя несигурно се изправи на крака, а косата й беше паднала на лицето, така че кичурите й бяха залепнали от сълзите; очите й бяха подпухнали и тя приличаше на луда, смачкана от тъгата.

— Ще ти покажа! — изкрещя тя. — Сам ще се убедиш, лъжец такъв! Лъжец такъв!

Тя разкопча тъмната си пола с две ръце и дрехата падна на пода в краката й. Тя излезе от нея и беше наистина много красива с белия си комбинезон, така че й го казах веднага. Казах й така:

— Но ти си красива! Точно както ти казах!

Тя продължи да хлипа, докато разкопчаваше блузата си, и аз й казах, че няма нужда да се съблича повече; беше ме убедила вън от всякакво съмнение и нямаше нужда да се самонаранява повече.

— Не — каза тя. — Ще се увериш сам.

Не успя да разкопчае блузата си на гърба и се обърна към мен, за да го направя. Аз махнах с ръка.

— За Бога, няма нужда. Убеди ме. Няма нужда да се правиш на стриптийзьорка.

Тя отчаяно изхлипа, сграбчи тънката си блуза с две ръце и с едно движение я разкъса.

Когато започна да си вдига комбинезона, аз се обърнах и отидох до прозореца, защото тогава разбрах, че ще ми покаже нещо неприятно, а тя започна да ми се смее, да крещи, да ми се плези и да сочи с пръст тревожната ми физиономия:

— Ха-ха! Виждаш ли! Ти вече знаеш! Знаеш всичко!

Налагаше се да издържа всичко докрай, така че се обърнах и видях, че с изключение на чорапите и обувките си тя е гола, и тогава най-сетне видях раните. Бяха на слабините; нещо като родилен белег или нещо подобно — като белег от изгаряне, сухо и празно място, където плътта липсваше, бедрата й изведнъж се свиваха и сякаш умираха. Стиснах зъби и казах:

— Само това ли е? Само това? Това е нищо, някаква дреболия.

Но думите ми бягаха, трябваше да ги кажа бързо, иначе никога нямаше да успея да го направя.

— Дреболия — повторих. — Дори нямаше да го забележа. Ти си чудесна, прекрасна!

Тя любопитно и недоверчиво се огледа и после отново вдигна очи към мен, но аз не откъсвах поглед от лицето й, въпреки че усещах как стомахът ми се бунтува и сладникавата миризма на тялото й изпълваше ноздрите ми; повторих, че е красива, и думата прозвуча като стон — да, тя беше толкова красива, малко момиченце, дева, дете, и без да каже дума, тя се изчерви, вдигна комбинезона си и го нахлузи през главата, като мъркаше тайнствено и доволно.

Изведнъж стана толкова срамежлива, толкова радостна и аз се засмях, защото думите започнаха да ми идват по-лесно, и отново и отново й казах колко е красива и колко глупавичка е била. Но трябваше да го кажа бързо — кажи го бързо, Артуро, защото нещо се надигаше в мен и трябваше да изляза, така че й казах, че ще отида някъде само за минута и тя да се облече, докато ме няма. Тя започна да се облича, а очите й плуваха в радостни сълзи, докато ме гледаше как излизам от стаята. Отидох до края на коридора, до площадката на аварийното стълбище, и там започнах да плача и не можех да спра, защото Господ беше такъв мръсен измамник, такъв жалък боклук заради това, което беше причинил на тази жена. Слез от небето, Господи, слез и аз ще те размажа по улиците на Лос Анджелис, нещастен мошеник! Ако не беше ти, тази жена нямаше да е толкова съсипана, нито пък целия свят, и ако не беше ти, аз можех да имам Камила Лопес на брега на океана, но не! Ти трябва да си играеш номерата! Виж какво си причинил на тази жена и какво направи с любовта на Артуро Бандини към Камила Лопес! После моята собствена трагедия постепенно започна да ми се струва по-голяма от нещастието на онази жена и аз забравих за нея.

Когато се върнах, тя вече се беше облякла и се решеше пред малкото огледало. Скъсаната блуза беше прибрана в джоба на палтото й. Изглеждаше изтощена, но изпълнена със спокойствие и щастие, и аз й казах, че ще я изпратя до центъра, откъдето може да си хване влака за Лонг Бийч. Тя ми каза, че няма нужда. Написа ми адреса си на едно листче.

— Някой ден ще дойдеш в Лонг Бийч — каза ми тя. — Ще чакам дълго, но накрая ще дойдеш.

На вратата си казахме довиждане. Тя протегна ръка — топла и жива.

— Довиждане — каза. — Пази се.

— Довиждане, Вера.

Дори след като тя си тръгна, не успях да открия предишната самота — нямаше как да избягам от тази странна миризма. Легнах си, но дори Камила — с възглавница за тяло и барета за глава — беше изчезнала и аз не можех да си я върна. Усетих как бавно се изпълвам с желание и мъка; можеше да я имаш, глупако, можеше да направиш с нея, каквото си поискаш, точно както с Камила, но ти не го направи. През цялата нощ тя измъчваше съня ми. Събуждах се и вдъхвах тежката сладост, която беше останала след нея, ставах и докосвах мебелите, които беше докосвала, и мислех за стиховете, които беше рецитирала. Не си спомням кога съм заспал, но когато се събудих в десет сутринта, все още бях уморен, душех въздуха и не спирах да мисля за това, което се беше случило. Можех да й кажа толкова много, а тя щеше да бъде толкова мила с мен. Можех да й кажа: виж сега, Вера, ситуацията е такава и такава, случило се е това и това и ако ти можеш да направиш това и това, може би това няма да се случи отново, защото една такава и такава личност мисли така и така за мен, а това трябва да спре; може да умра, докато опитвам, но това трябва да спре.

Така че седя цял ден и мисля за това; мисля и за някои други италианци, Казанова и Челини например, а после мисля за Артуро Бандини и се бия по главата. Започвам да се чудя за Лонг Бийч и си казвам, че може би трябва да отида поне да видя за какво става въпрос и може би да поговоря с Вера за един голям проблем. Мисля си за онова празно място, за раната на тялото й и се опитвам да намеря думи, с които да я опиша на белия лист. А после си казвам, че Вера, въпреки всичките й недостатъци, може би ще направи чудо и след това чудо пред света и пред Камила Лопес ще се възправи един нов Артуро Бандини, един Бандини с динамит в тялото и вулканичен огън в очите, който ще отиде при тази Камила Лопес и ще каже: виж сега, момиче, досега бях много търпелив с теб, но ми омръзна от твоето непокорство, така че ако обичаш, ще си съблечеш дрехите. И аз се наслаждавам на тези вулгарни фантазии, докато лежа и зяпам в тавана.

Един следобед казвам на госпожа Харгрейвс, че ще отсъствам през деня, защото отивам до Лонг Бийч по работа, и излизам. Адресът на Вера е в джоба ми и аз си казвам: Бандини, приготви се за едно голямо приключение; нека те изпълни духът на завоевателите. На ъгъла срещам Хелфрик, който отново е прегладнял за месо. Давам му пари и той веднага отива при месаря. А аз отивам до гарата и хващам червения влак до Лонг Бийч.

Дванайсета глава

На пощенската кутия беше написано „Вера Ривкен“: истинското й име. Къщата беше на околовръстното на Лонг Бийч, срещу виенското колело и влакчето. На долния етаж имаше зала за билярд, а на горния — няколко апартамента. Нямаше как да сбъркам това стълбище; беше пропито с нейната миризма. Парапетът беше нащърбен и изкривен, а стените бяха боядисани със сива боя и на места бяха толкова подпухнали, че боята се пукаше, когато я натиснеш с палец.

Почуках и тя отвори вратата.

— Толкова скоро? — каза.

Прегърни я, Бандини. Не се мръщи на целувката й, отдръпни се внимателно, усмихни се, кажи нещо.

— Изглеждаш чудесно — казах аз.

Но нямах възможност да кажа още нещо, защото тя отново се притисна в мен, лепкава като влажна лоза, а езикът й, като главата на стресната змия, се зарови в устата ми. О, Бандини, велики италиански любовнико, отвърни на това! О, еврейско момиче, мога ли да те помоля да подхождаш към тези неща малко по-бавно? Освободих се, отидох до прозореца и казах нещо за океана и гледката.

— Хубава гледка — казах.

Но тя вече ми събличаше сакото, събуваше ми обувките и ме водеше към един стол в ъгъла.

— Настани се удобно — каза.

После изчезна и ме остави със стиснати зъби в една стая, подобна на един милион други стаи в щата Калифорния — малко дърво тук, малко килим там, мебели, паяжини по тавана и прах в ъглите, нейната стая, стаята на всекиго в Лос Анджелис, Лонг Бийч, Сан Диего — няколко дъски и малко гипс, колкото да се скриеш от слънцето.

Тя беше отишла до малката дупка, която наричаше кухня, дрънчеше с тиганите и чашите, а аз седях и се чудех как е възможно тя да е едно нещо, когато съм сам в стаята си, и нещо съвсем друго, когато съм с нея. Огледах се за някакви ароматни пръчици, като търсех източника на сладникавата миризма — все трябваше да идва отнякъде — но в стаята нямаше такива. Нямаше нищо друго, освен мръсни, сини, подпухнали мебели, една маса с няколко книги, пръснати по нея, и едно огледало над таблата на сгъваемото легло. После тя излезе от кухнята с чаша мляко в ръката си.

— Ето — каза и ми подаде чашата. — Нещо студено за пиене.

Но млякото изобщо не беше студено, беше почти горещо, а отгоре имаше жълтеникав каймак. Когато отпих от него, сякаш вкусих нейните устни и силната храна, с която се хранеше — ръжен хляб и сирене камембер.

— Хубаво е — казах. — Вкусно.

Тя седна в краката ми, положи ръце на коленете ми и ме загледа с очи, изпълнени с глад, толкова огромни и странни, че можех да се загубя в тях. Беше облечена по същия начин, както първия път, когато я видях, със същите дрехи и жилището й беше толкова пусто, че аз бях сигурен, че няма други мъже освен мен, но аз бях дошъл без предупреждение, преди тя да успее да си сложи пудра или руж, и сега виждах скулптурите на времето под очите и по бузите й. Почудих се как съм ги пропуснал онази вечер, но после си спомних, че изобщо не съм ги пропуснал, че ги бях видял дори през пудрата и ружа, но в двата дни оттогава, дни на мечти и фантазии за нея, те се бяха скрили — но сега бях тук и знаех, че не биваше да идвам.

Двамата си поговорихме. Тя ме попита как върви работата ми, но се преструваше, защото работата ми изобщо не я интересуваше. Когато отговорих, аз също се преструвах. И двамата се интересувахме само от едно нещо и тя го знаеше, защото аз го бях заявил със самото си идване тук.

Но къде бяха всички думи и къде бяха всички малки желания, които бях донесъл със себе си? И къде бяха мечтите ми и фантазиите ми, къде се бяха изгубили желанието и куража ми, защо седях и се смеех толкова силно на неща, които изобщо не бяха смешни? Хайде, Бандини — разкрий страстите на сърцето си, задоволи страстта си така, както пише в книгите. Двама души в една стая; едната от тях е жена; а другият е Артуро Бандини — нито риба, нито рак.

Настъпи ново продължително мълчание; жената беше положила глава в скута ми и ровеше в тъмната си коса, като подреждаше кичурите сива коса. Събуди се, Артуро! Нека те види сега Камила Лопес, с големите черни очи, истинската ти любов, твоята принцеса на маите. Господи, Артуро, ти си невероятен! Може и наистина да си написал „Кученцето се засмя“, но никога няма да напишеш мемоарите на Казанова. Какво изобщо правиш тук? Мечтаеш за някой нов велик шедьовър? Ех, ти, Бандини, глупак такъв!

Тя вдигна поглед към мен, видя как съм затворил очи и не разбра за какво си мисля. Или може би разбра. Може би затова каза:

— Ти си уморен. Трябва да подремнеш.

Може би затова разгъна леглото и настоя да легна на него, а тя легна до мен, в прегръдките ми. Може би затова ме изгледа продължително и попита:

— Друга ли обичаш?

— Да — отвърнах. — Обичам едно момиче от Лос Анджелис.

Тя ме погали по лицето.

— Знам — каза. — Разбирам.

— Нищо не разбираш.

Тогава ми се прииска да й кажа защо съм дошъл, думите бяха на върха на езика ми и настояваха да ги изрека, но аз знаех, че няма начин да го направя. Тя лежеше до мен и двамата гледахме празния таван, а аз си играех с идеята все пак да й разкажа.

— Искам да ти кажа нещо — започнах. — Може би ще можеш да ми помогнеш.

Но не продължих. Не, не можех да й го кажа; но продължавах да лежа и да се надявам, че тя някак си ще го разбере сама; и докато тя ме питаше какво има, ставаше все по-зле и аз поклатих глава и се намръщих нетърпеливо.

— Не говори за това — казах. — Това е нещо, за което не мога да ти кажа.

— Кажи ми за нея — помоли тя.

Но аз и това не можех да направя — да бъда с една жена и да говоря за прелестите на друга. Може би затова тя ме попита:

— Красива ли е?

И аз отвърнах, че да.

Може би затова тя ме попита:

— Обича ли те?

И аз отвърнах, че не.

А после сърцето ми подскочи в гърлото, защото тя се приближаваше все повече до въпроса, който исках да ми зададе, и аз чаках, докато тя ме галеше по челото.

— А защо не те обича?

Ето. Можех да отговоря и всичко щеше да се изясни, но вместо това аз казах:

— Просто не ме обича и това е.

— Да не би да обича някой друг?

— Не знам. Може би.

Може би това, може би онова, въпроси, въпроси; мъдрата наранена жена търси напосоки в тъмното, опитва се да научи тайната на страстта на Артуро Бандини, играе на топло — студено, а Бандини няма търпение да й покаже отговора.

— Как се казва?

— Камила — отвърнах.

Тя седна в леглото и ме погали по устата.

— Толкова съм самотна — каза. — Представи си, че аз съм тя.

— Да — отвърнах. — Точно така. Така се казваш. Ти си Камила.

Разтворих ръце и тя легна на гърдите ми.

— Казвам се Камила — каза тя.

— Ти си красива — казах аз. — Ти си принцеса на маите.

— Аз съм принцеса Камила.

— Цялата земя и цялото море са твои. Цяла Калифорния. Калифорния не съществува, Лос Анджелис го няма, няма ги прашните улици, евтините хотели, миризливите вестници, хората без корен от източните щати, лъскавите булеварди. Тук е само твоята красива земя с пустинята, планините и морето. Ти си принцеса и властваш над нея.

— Аз съм принцеса Камила — изхлипа тя. — Няма американци, нито Калифорния. Само пустини, планини и морета и аз властвам над тях.

— А после идвам аз.

— После идваш ти.

— Аз съм си аз. Артуро Бандини. Най-великият писател на света.

— Да — задави се тя. — Разбира се! Артуро Бандини, геният на земята.

Тя зарови лице в рамото ми и топлите й сълзи потекоха по гърлото ми. Притиснах я към себе си.

— Целуни ме, Артуро.

Но аз не я целунах. Още не бях свършил. Трябваше да стане точно както искам или изобщо нямаше да стане.

— Аз съм завоевател — продължих. — Конкистадор като Кортес, само че италианец.

Вече го усещах. Чувството беше истинско и радостно, потече по вените ми и синьото небе зад прозореца се превърна в таван, а целият жив свят стана толкова мъничък, че се събираше в шепата ми. Потръпнах от удоволствие.

— Камила, толкова те обичам!

И нямаше белези, и нямаше сухо и празно място. Тя беше Камила, цяла и прекрасна. Принадлежеше ми, както ми принадлежеше целият свят. И аз се радвах на сълзите й, те ме възбуждаха и възнасяха, и аз я обладах. А после заспах, уморен и спокоен, с неясен спомен за това как тя хлипаше, докато се унасях, но това нямаше значение. Защото тя вече не беше Камила. Беше Вера Ривкен, а аз бях в нейния апартамент и щях да стана и да си тръгна веднага, щом се наспя.

Когато се събудих, вече я нямаше. Стаята ясно говореше за отсъствието й. Прозорецът беше отворен, а завесите нежно се полюшваха. Вратата на гардероба беше открехната, а на закачалката нямаше палто. Наполовина празната чаша с мляко си стоеше, където я бях оставил — на облегалката на креслото. Все малки неща, които обвиняваха Артуро Бандини, но след съня очите ми бяха хладни и аз нямах търпение да си тръгна и никога повече да не се върна. От улицата се чуваше музиката от въртележката. Застанах на прозореца. Долу минаха две жени и аз ги погледнах отгоре, като виждах само главите им.

Преди да си тръгна, спрях на вратата и огледах стаята за последно. Запомни тази стая, защото тук беше мястото. Тази стая също влезе в историята. Засмях се. Артуро Бандини, паркетният лъв с широки познания; трябва да чуете какви неща знае за жените. Но стаята ми се стори толкова бедна, толкова жадна за топлина и радост. Стаята на Вера Ривкен. Тя беше добра с Артуро Бандини, но беше бедна. Извадих малката пачка от джоба си, отделих две банкноти по един долар и ги оставих на масата. После слязох по стълбите — дробовете ми бяха изпълнени с въздух, чувствах се приповдигнат, а мускулите ми бяха по-силни отвсякога.

Но в дъното на съзнанието ми имаше някаква тъмна сянка. Тръгнах по улицата, покрай виенското колело и щандовете на панаира и това чувство се засили; нещо нарушаваше душевния ми мир, нещо неясно и безименно се просмукваше в мислите ми. На един щанд за хамбургери спрях и си поръчах кафе. Чувството ме обхвана изцяло — несигурност и самота. Какво ми ставаше? Проверих си пулса. Беше добре. Духнах кафето и отпих от него: хубаво кафе. Потърсих в мислите си, протегнах се и го доближих, но не можах да докосна онова нещо в дъното, което ме тревожеше. А после то изведнъж ме заля като буря, като смърт и разрушение. Отдалечих се от щанда, изпълнен със страх, бързо вървях по алеята и подминавах хора, които ми се струваха странни и призрачни; светът ми се струваше като мит, прозрачна равнина, в която всичко беше само за малко: всички ние, Бандини, Хакмът, Камила и Вера, всички бяхме тук само за малко, а после отивахме на друго място; всъщност изобщо не бяхме живи; доближавахме се до живота, но никога не го постигахме наистина. Всички ще умрем. Всеки един ще умре. Дори ти, Артуро, дори ти трябва да умреш.

Тогава разбрах какво е това чувство, което ме беше застигнало. Беше огромен бял кръст, който сочеше право в мозъка ми и ми казваше, че съм глупак, защото ще умра и не мога да направя нищо по въпроса. Mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa. Смъртен грях, Артуро. „Да не прелюбодействаш.“ Ето я, упорита до самия край — заповедта, която ме уверяваше, че няма спасение от това, което бях направил. Аз бях католик. И бях извършил смъртен грях срещу Вера Ривкен.

В края на алеята с щандове започваше плажът. Отвъд него се виждаха дюните. Тръгнах през пясъка към едно място, където дюните закриваха алеята. Трябваше ми място, където да помисля. Не паднах на колене; просто седнах и загледах как вълните гризат брега. Лоша работа, Артуро. Чел си Ницше, чел си Волтер, би трябвало да знаеш по-добре. Но логиката нямаше да ми помогне. Можех да си намеря логическо оправдание, но нямаше да му повярвам с кръвта си. Кръвта, която течеше по вените ми и заради която бях жив и която ми казваше, че съм извършил грях. Докато седях, се оставих на зова на кръвта си, оставих я да ме повлече обратно в дълбокия първичен океан на началото. Вера Ривкен, Артуро Бандини. Никога не беше писано да стане така. Бях сгрешил. Бях извършил смъртен грях. Можех да намеря математическо, философско, психологическо оправдание за това, което бях направил; можех да го оправдая по десет различни начина, но нямаше как да отрека равния топъл ритъм на вината си.

Поразен до дъното на душата си, аз се опитах да се подготвя за изпитанието, което ме очакваше — да потърся прошка. От кого? От кой Бог, от кой Христос? Те бяха митове, в които някога бях вярвал, а сега бяха вярвания, за които чувствах, че са просто мит. Това е морето, това е Артуро, морето е истинско и Артуро вярва, че е истинско. После се обръщам от морето и навсякъде, докъдето се простира погледът, виждам само земя; вървя напред и напред, а земята се простира до хоризонта във всички посоки. Минава година, пет години, десет години, а аз не виждам морето. И се питам: какво стана с морето? И си отговарям: морето си е там, дълбоко в резервоара на паметта. Морето е мит. Никога не е имало море. Но морето го имаше\ Истина ви казвам, аз съм роден на морския бряг! Къпал съм се в морските води! Морето ми даваше храна и покой, а вълшебните му далнини подхранваха мечтите ми! Не, Артуро, никога не е имало море. Само мечтаеш за него, но вървиш през пустинята. Никога повече няма да видиш морето. То е мит, в който някога си вярвал.

Но аз се усмихвам, защото морската сол е в кръвта ми, и макар по земята да има десет хиляди пътища, те никога няма да ме заблудят, защото кръвта на сърцето ми винаги ще се връща към прекрасния си извор.

Какво да правя? Дали да вдигна лице към небето, макар езикът ми да се препъва и да трепери от страх? Дали да отворя гърдите си и да бия по тях, сякаш са барабан, за да привлека вниманието на моя Христос? Или е по-добре и по-разумно да се покрия и да продължа? Ще има объркване и глад; ще има самота, в която само сълзите ми ще ме утешават като малки, мокри птички, накацали по сухите ми устни, за да ги навлажнят. Но ще има и утеха, и красота — като любовта на отдавна мъртво момиче. Ще има и смях, сдържан смях, и тихо очакване в мрака, и мекия страх от нощта, и ласкавата, изкусителна целувка на смъртта. А после ще падне нощ и от бреговете на моето море ще се излее сладкото миро на капитаните, които бях изоставил в замечтаната дързост на младостта си. Но аз ще бъда простен за това и за други неща, и за Вера Ривкен, и за безкрайното пляскане с крила на Волтер, и за това, че бях поспрял да послушам и да погледам тази забавна птица — за всичко ще има прошка, когато се върна в моята родина на морския бряг.

Изправих се и тръгнах през дълбокия пясък към алеята. Вечерта беше навлязла в пълната си зрялост и слънцето беше като непокорна червена топка, която потъваше в морето. Небето беше бездиханно, изпълнено с необяснима тревога. Далеч на юг се виждаше тъмно ято от чайки, които се носеха над брега. Спрях да изсипя пясъка от обувките си и застанах на един крак, подпрян на една каменна пейка.

Изведнъж усетих разтърсване и рев.

Каменната пейка падна встрани от мен и тежко тупна в пясъка. Погледнах към градския пейзаж на Лонг Бийч и видях как високите сгради се люлеят. Пясъкът поддаде под краката ми; аз се олюлях, но намерих къде да стъпя и не паднах. После същото се повтори.

Земетресение.

Вече се чуваха писъци. После имаше прах. Шум от срутване и рев. Въртях се в кръг. Аз го бях причинил. Аз бях виновен за това. Стоях с отворена уста като истукан и се оглеждах. Изтичах няколко крачки към морето. После изтичах обратно.

Ти си виновен, Артуро. Това е Божият гняв. Ти си виновен.

Ръмженето продължаваше. Морето и земята се надигаха и спускаха като килим върху масло. Надигна се прах. Отнякъде се чу как някаква сграда се срутва. Чух писъци и сирена. Хората бягаха навън от сградите. Навсякъде се носеха огромни облаци прах.

Ти си виновен, Артуро. Ти го направи, там горе в онази стая.

Вече и уличните лампи падаха. Сградите се пропукваха като бисквити. Чуваха се крясъци, мъжки викове и женски писъци. Стотици хора тичаха навън от сградите, за да избягат от опасността. Една жена лежеше на тротоара и удряше по него с юмруци. Едно малко момче плачеше. Навсякъде се пропукваше и трошеше стъкло. Чуваха се сирените на пожарните коли и линейките. Автомобилни клаксони. Лудост.

Големият трус вече беше свършил. Земетресението продължаваше с остатъчни трусове. Дълбоко в земята продължаваше да се чува ръмжене. Преобръщаха се комини, падаха тухли и навсякъде се сипеше сив прах. Земята продължаваше да потръпва. Видях как някакви мъже и жени тичат към един празен паркинг, за да се отдалечат от сградите.

Аз също забързах към паркинга. Стара жена ридаеше сред побелелите лица. Двама мъже носеха тяло. Едно старо куче пълзеше по корем и влачеше задните си крака. В ъгъла на паркинга до една будка имаше няколко тела, покрити с окървавени чаршафи. Линейка. Две гимназистки, които се бяха прегърнали и се смееха. Погледнах надолу по улицата. Фасадите на къщите се бяха срутили. От стените висяха легла. Виждаха се бани. По улицата бяха натрупани два метра отломки. Мъже крещяха заповеди. Нов лек трус предизвика още срутвания. Мъжете отстъпиха назад, изчакаха и отново се впуснаха към срутената сграда.

Трябваше да си вървя. Отидох до будката на паркинга, а земята трепереше под краката ми. Отворих вратата на будката и почувствах, че ще припадна. Вътре бяха наредени трупове, покрити с чаршафи, през които се просмукваше кръв. Кръв и смърт. Отдалечих се оттам и седнах. Леките трусове продължаваха един след друг.

Къде беше Вера Ривкен? Станах и отидох до улицата. Беше затворена от заграждения. Зад тях патрулираха морски пехотинци с щикове. Далеч надолу по улицата видях сградата, в която живееше Вера Ривкен. Леглото висеше от стената като човек, разпънат на кръст. Подът липсваше, беше останала само една стена. Върнах се до паркинга. Някой беше запалил клада в средата му. Лицата на хората бяха почервенели от огъня. Разгледах ги едно по едно, но не открих нито едно познато лице. Не открих Вера Ривкен. Няколко старци си говореха. Един от тях — висок, с брада — каза, че това е краят на света; той го бил предвидил още преди една седмица. Една жена с кал по косата нахлу в групичката им.

— Чарли е мъртъв — каза и се разрида. — Горкият Чарли е мъртъв. Не биваше да идваме! Казах му, че не биваше да идваме!

Един старец я хвана за раменете и я завъртя:

— Какви ги говориш, по дяволите?

Тя припадна в ръцете му.

Отидох да седна на бордюра. Покай се, покай се, преди да е станало твърде късно. Казах една молитва, но тя беше като пясък в устата ми. Беше късно за молитви. Но в живота ми щяха да настъпят някои промени, в това нямаше съмнение. Отсега нататък щеше да има благоприличие и смирение. Това беше капката, която беше преляла чашата. Земетресението беше предупреждение лично към мен, Артуро Бандини.

Хората, събрани около кладата, пееха химни. Стояха в кръг, предвождани от една огромна жена. „Вдигни очи към Него, защото идва Исус.“ Всички пееха. Някакво хлапе с монограм на пуловера ми подаде книжка с химни. Доближих ги. Жената в кръга размахваше ръце с дива енергия, а песента се издигаше към небето заедно с дима от огъня. Леките трусове продължаваха. Извърнах се от тях. Господи, тези протестанти! В моята църква не пеехме евтини химни. При нас се слушаше само Хендел и Пиерлуиджи ди Палестрина.

Вече беше тъмно. В небето се появиха няколко звезди. Леките трусове се повтаряха на всеки няколко секунди. От океана повя бриз и стана студено. Хората се скупчиха на групички. Отвсякъде се чуваха сирени. Над главите ни бръмчаха самолети, а нови и нови взводове от моряци и морски пехотинци се изсипваха по улиците. Хора с носилки бързо влизаха в разрушените сгради. Две линейки се доближиха на заден ход към будката в ъгъла на паркинга. Станах и се отдалечих. На паркинга вече се беше настанил Червеният кръст. Бяха устроили полеви щаб. Раздаваха големи метални чаши с кафе. Наредих се на опашката. Човекът пред мен каза:

— В Лос Анджелис е още по-зле. Има хиляди жертви.

Хиляди. Това означаваше и Камила. „Бюфет Колумбия“ щеше да бъде една от първите сгради, които ще се срутят. Беше толкова стара, а тухлените стени бяха толкова напукани и паянтови. Разбира се, че беше мъртва. Тя работеше от четири до единайсет вечерта. Земетресението я беше хванало точно по средата. Тя беше мъртва, а аз бях жив. Добре. Представих си я мъртва: щеше да лежи в тази поза, очите й щяха да бъдат затворени по този начин, ръцете й щяха да бъдат сплетени ето така. Тя беше мъртва, а аз бях жив. Двамата не се разбирахме, но тя беше добра с мен, по нейния си начин. Дълго щях да си спомням за нея. Вероятно щях да бъда единственият човек на земята, който я помни. Спомнях си толкова много очарователни подробности: кожените й сандали, как се срамуваше от произхода си, абсурдния й малък форд.

На паркинга обикаляха всякакви слухове. Идвала приливна вълна. Не идвала приливна вълна. Била поразена цяла Калифорния. Само Лонг Бийч е пострадал. Лос Анджелис бил сринат до основи. В Лос Анджелис изобщо не усетили земетресението. Някои казваха, че вече имало петдесет хиляди жертви. Че това било най-страшното земетресение след онова в Сан Франциско. Други казваха, че това земетресение е много по-страшно от онова в Сан Франциско. Но въпреки всичко цареше ред. Всички бяха изплашени, но никой не беше в паника. Тук-там хората дори се усмихваха: хората бяха смели. Бяха далеч от дома, но бяха донесли своята смелост със себе си. Бяха здрави хора. Не се страхуваха от нищо.

Морските пехотинци монтираха една радиостанция в средата на паркинга и я свързаха с високоговорители, обърнати към тълпата. Постоянно вървяха репортажи, които описваха размерите на катастрофата. Дълбокият глас от радиото даваше инструкции. Законът се намеси и всички се подчиниха с готовност: никой не биваше да влиза и излиза от Лонг Бийч до второ нареждане. В града се въвеждаше извънредно положение. Нямаше да има приливна вълна. Опасността определено беше преминала. Хората не биваше да се плашат от леките трусове, които бяха нещо напълно нормално, защото земята се успокояваше и наместваше след голямото земетресение.

От Червения кръст раздадоха одеяла, храна и много кафе. Цяла нощ седяхме около високоговорителите и слушахме как се развиват нещата. По-късно докладваха, че щетите в Лос Анджелис са били пренебрежими. Прочетоха по радиото дълъг списък на жертвите. Но в него нямаше Камила Лопес. Цяла нощ пих кафе и пуших цигари, докато слушах имената на загиналите. Но сред тях нямаше Камила; нямаше дори Лопес.

Тринайсета глава

На следващия ден се върнах в Лос Анджелис. Градът си беше същият, но аз вече се страхувах от него. Улиците гъмжаха от невидими опасности. Високите сгради, които образуваха черни каньони, щяха да се превърнат в смъртоносни капани при ново разтърсване на земята. Паважът можеше да се разтвори като паст. Трамваите можеха да се преобърнат. Нещо се беше случило с Артуро Бандини. Минаваше само по улици, на които сградите бяха на един етаж. Вървеше покрай бордюра, далеч от надвисналите неонови табели. Страхът беше останал дълбоко в мен. Не можех да се освободя от него. Видях как хората минават по тъмни, тесни алеи между сградите. Не можех да повярвам колко са луди. Пресякох улица Хил и започнах да дишам по-леко едва когато стигнах до площад Пършинг. На площада нямаше високи сгради. Земята пак можеше да се разтърси, но отломките нямаше да ме засилят.

Седях на площада, пушех цигари и усещах как дланите ми се потят. „Бюфет Колумбия“ беше на пет пресечки оттук. Знаех, че няма да отида там. Нещо в мен се беше променило. Вече бях страхливец. Казах си го на глас: ти си страхливец. Не ми пукаше. Беше по-добре да съм жив страхливец, отколкото мъртъв луд. Тези хора, които влизаха и излизаха от огромните бетонни сгради — някой трябваше да ги предупреди. Земетресението щеше да се случи отново; нямаше да се размине, щеше да има нов трус и този път той щеше да сравни града със земята и да го унищожи навеки. Беше въпрос на броени минути. Щяха да загинат мнозина, но не и аз. Защото аз нямаше повече да влизам в тези улици и щях да се пазя от падащите отломки.

Изкачих се по Бънкър Хил до моя хотел. Внимавах за всяка сграда, покрай която минавах. Железобетонните сгради можеха да издържат на земетресение. Те само се тресяха и се клатеха, но не падаха. Но човек трябваше да внимава с тухлените сгради. Тук-там по тях се виждаха свидетелства за земетресението: срината стена, паднал комин. Лос Анджелис беше обречен. Върху този град тегнеше проклятие. Точно това земетресение не беше успяло да го унищожи, но някой ден щеше да дойде друго и да го срине до основи. Но нямаше да пипне мен — никога нямаше да ме завари в тухлена сграда. Щях да бъда страхливец, но това си беше моя работа. Не отричам, че съм страхливец, казах си аз на глас — не отричам, че съм страхливец, но ти си бъди смел, лунатик такъв, давай, бъди смел и обикаляй под големите сгради. Ще те убият. Днес, утре, следващата седмица, догодина — няма значение, рано или късно ще те смачкат, но няма да убият мен.

А сега чуйте човека, който беше преживял земетресението. Седнах на верандата на хотел „Алта Лома“ и им разказах всичко. Бях видял как се случва пред очите ми. Бях видял как изнасят мъртвите. Видях кръвта и ранените. Бях в една сграда на шест етажа, дълбоко заспал, когато започна. Изтичах по коридора до асансьора. Асансьорът беше блокирал.

Някаква жена излезе от един офис, но точно в този момент една стоманена колона я удари по главата. Пробих си път обратно през разрушението, за да стигна до нея. Преметнах я на раменете си — трябваше да сляза шест етажа по стълбите, но аз успях. Цяла нощ помагах на спасителните екипи, потънал до коленете в кръв и мизерия. Измъкнах от отломките една стара жена, ръката на която стърчеше навън като на заровена статуя. Хвърлих се през един коридор, пълен с дим, за да извадя едно момиче от ваната, където беше припаднало. Превързвах ранените, водех батальони от спасители през руините, пробивах си път до загиналите и умиращите. Разбира се, че се страхувах — но все някой трябваше да го направи. Беше криза, в която се изискваха действия, а не думи. Видях как земята се отваря като гигантска паст, а после отново се затваря над павираната улица. Кракът на един старец се заклещи. Изтичах при него и му казах, че не бива да се предава, докато сечах паважа с една пожарникарска брадва. Но закъснях. Челюстите на земята се стиснаха по-силно и отхапаха крака му до коляното. Аз го отнесох. Коляното му остана да стърчи там като кървав паметник. Видях всичко с очите си и беше ужасно.

Не знам дали някой ми повярва. На мен ми беше все едно.

После слязох в стаята си и огледах стената за пукнатини. Проверих и стаята на Хелфрик. Той се беше навел над котлона и пържеше едно кюфте.

Видях как стана, Хелфрик. Бях на влакчето, в най-високата точка, когато удари големият трус. Влакчето заседна на релсите. Трябваше да слезем по конструкцията. Аз и едно момиче. До земята имаше осемдесет метра, момичето беше увиснало на гърба ми, а цялата конструкция се клатеше в лудешки танц. Но аз успях. Видях едно момиченце, заровено в отломките до кръста. Видях една старица, смазана под собствената си кола с ръка, протегната от прозореца, за да покаже, че ще завива. Видях трима мъже, загинали на масата за покер. Хелфрик подсвирна: честно ли? Лоша работа. А дали мога да му заема петдесет цента? Дадох му парите и проверих стените на стаята му. После слязох по коридора до гаража на хотела и пералното помещение. Тук също имаше следи от труса — нищо сериозно, но все пак доказателство за катастрофата, която в крайна сметка неизбежно щеше да унищожи Лос Анджелис. Тази нощ не спах в стаята си. Не и при положение, че земята все още се наместваше. Не и аз, Хелфрик. А Хелфрик ме гледаше през прозореца на стаята си — бях легнал на склона на хълма, увит с одеяло. Луда работа, каза Хелфрик. Но после си спомни, че аз му давам пари назаем, така че може би не бях толкова луд. Може би си прав, поправи се той. После загаси лампата и аз чух как слабото му тяло се намества на леглото.

Светът беше дошъл от прахта и един ден щеше да се превърне отново в прах. Започнах да ходя на сутрешна служба. Започнах да ходя на изповед. Получавах Светото причастие. Избрах си една малка църквичка с железобетонна конструкция, ниска и солидна, близо до мексиканския квартал. Ето там се молех. Новият Бандини. Ах, този живот! Ти, сладка и горчива трагедия, ти, бляскава блуднице, която ме въвеждаш в изкушение! За няколко дни отказах цигарите. Купих си нова броеница. Изсипвах монети от пет и десет цента в кутията за подаяния. Изпитвах жал за целия свят.

Скъпа мамо, у дома в Колорадо. Ах, любима мамо, тъй подобна на Светата дева. Бяха ми останали само десет долара, но аз й изпратих пет от тях — първите пари, които изобщо пращах в къщи. Моли се за мен, мила мамо. Тракането на твоята броеница поддържа живота ми. Защото живеем в страшни дни, мамо. Светът е пълен с грозота. Но аз се промених и животът ми започна отново. Дълги часове те славих пред Бога. Ах, мамо, бъди до мен в моето нещастие! Но трябва да побързам с това писмо, най-прескъпа майко, защото тези дни ходя и на вечерна служба и всеки ден в пет часа следобед се просвам пред статуята на нашия пресветъл Спасител, за да отправя към Него молитви за милост. Сбогом, майко! Не ме забравяй в молитвите си! Спомни ме пред Него, що дава всичко и свети в небето.

И така, аз пуснах писмото до мама в пощенската кутия и минах по улица Олив, където нямаше тухлени сгради, после пресякох един незастроен парцел и още една улица, където нямаше много къщи, към друга улица, покрай която се точеше ниска ограда; оттам имаше още една пресечка през една част от града, където високите сгради се издигаха в небето; но нямаше как да избегна тази част, освен да вървя от другата страна на улицата срещу високите сгради и да вървя много бързо, почти тичешком. А в края на улицата беше малката църква, където се молех всяка вечер.

Излизах след час, освежен, успокоен, с приповдигнат дух. Връщах се по същия маршрут, като бързо подминавах високите сгради, вървях по-бавно покрай ниската ограда и съвсем забавях крачка на незастроения парцел и дори спирах, за да се възхитя на красотата на Божието творение, въплътена в една редица палми недалеч оттам. А сетне ми оставаше само улица Олив с невзрачните постройки от железобетон. Та какво печели човек, ако спечели целия свят, но изгуби душата си? А също и онова стихче: „Вземи всички радости на света, умножи ги по години безброй — и ще получиш една-единствена минута от вечния покой!“ Толкова вярно! Толкова истинско! Благодаря ти от все сърце, светлина на небето, че ми показа правия път!

На прозореца се почука. Някой чукаше на прозореца на тази къща, скрита в лози. Обърнах се и видях прозореца и една глава в него; видях блестящи зъби, черна коса, лукава усмивка, разперени дълги пръсти. Откъде дойде тази буря в стомаха ми? И как да се предпазя от парализа на мислите и от шума на кръвта, която заглушаваше всичките ми останали сетива? Но аз ги желая! Ще умра без тях! Затова идвам при теб, жено на прозореца; защото ме омагьосваш, убиваш ме на място от щастие, радост и трепет, и ето, аз идвам, нагоре по паянтовите стълби.

Защото каква е ползата от покаянието и какво общо има тук добротата, и какво пък, ако наистина умреш в земетресение, какво толкова, по дяволите? Добре де, ето го центърът на града и ето ги високите сгради, нека да дойде земетресението, нека да ме погребе заедно с греховете ми, какво толкова, по дяволите? И без това няма полза от мен, и без това ще умра така или иначе, в земетресение или на бесилка — няма значение защо, кога или как.

А после ми дойде и идеята — дойде като сън, като мечта. Дойде от отчаянието — моята идея, моята първа истинска идея, първата идея в целия ми живот, напълно оформена, ясна и чиста, ред след ред, страница след страница.

Разказ за Вера Ривкен.

Опитах и веднага потръгна. Нямаше нужда от мисъл или усилие. Движеше се само, бликаше като кръв. Това беше. Най-сетне го бях постигнал. Ето го, върви си, страхотно, как обичам това чувство, как обичам и теб, Господи, и теб, Камила, и теб, и теб. Ето, върви си и е толкова хубаво, толкова сладко и топло, и меко, вкусно и замайващо. Нагоре по течението, отвъд морето, аз и ти, големи силни думи, малки силни думи, големи тънки думи, малки тънки думи, тра, ла, ла.

Задъхано, истерично, безкрайно, нещо голямо, безспирно, пишех с часове, докато не ме обзе изцяло, телом и духом, докато не проникна в костите ми, не прокапа от вените ми, не ме изтощи и ослепи. Камила! Трябваше ми малко от Камила! Станах, излязох от хотела, спуснах се по Бънкър Хил и влязох в „Бюфет Колумбия“.

— Пак ли дойде?

Като воал пред очите ми, като паяжина върху ми.

— Защо не?

Артуро Бандини, авторът на „Кученцето се засмя“, едно леко плагиатство от Ърнест Доусън и една телеграма с предложение за брак. Дали това в очите й не беше смях? Но забрави за него и си спомни за тъмната плът под бялата й престилка. Поръчах си бира и гледах как работи. Злобно се ухилих, когато се разсмя заедно с мъжете близо до пианото. Изкикотих се, когато един от тях сложи ръка на хълбока й. Тези мексиканци! Боклук, казвам ви! Махнах й. Тя дойде, когато си реши — след петнайсет минути. Бъди мил с нея, Артуро. Преструвай се.

— Нещо друго ли искаш?

— Как си, Камила?

— Горе-долу.

— Бих искал да се видим, след като свършиш.

— Имам друга уговорка.

Меко:

— Не можеш ли да я отложиш, Камила? Много е важно да те видя.

— Съжалявам.

— Моля те, Камила. Само тази вечер. Много е важно.

— Не мога, Артуро. Наистина, не мога.

— Ще се видиш с мен — казах аз.

Тя се отдалечи. Аз бутнах стола си назад. Посочих я с пръст и изкрещях:

— Ще се видиш с мен! Малка, нахална ресторантска пикла! Ще се видиш с мен!

И още как, по дяволите. Защото аз щях да чакам. Защото излязох на паркинга, седнах на бронята на нейната кола и зачаках. Защото тя не беше прекалено добра за среща с мен, Артуро Бандини. Защото, заклевам се, я мразех в червата.

А после тя излезе на паркинга и барманът Сами беше с нея. Когато ме видя да се изправям, тя спря. Сложи ръка на ръката на Сами, за да го задържи. Двамата си зашепнаха. Значи щеше да има бой. Чудесно. Ела ми, плашило такова, барманче нещастно, само се пробвай да ме удариш и ще те счупя на две. Стиснах и двата си юмрука и зачаках. Те се приближиха. Сами не проговори. Заобиколи ме и влезе в колата. Аз застанах до мястото на шофьора. Камила отвори вратата, като гледаше право пред себе си. Поклатих глава.

— Ти идваш с мен, мексиканче.

Сграбчих я за китката.

— Пусни ме! — каза тя. — Махни си мръсните ръце от мен!

— Ти идваш с мен.

Сами се наведе по-близо.

— Може би не й се идва с теб, момче.

Бях я стиснал с дясната си ръка. Вдигнах левия си юмрук и го тикнах в лицето на Сами.

— Слушай сега — казах му. — Изобщо не те харесвам. Така че си затваряй плювалника.

— Бъди разумен — каза той. — Защо се палиш толкова пред дамата?

— Тя идва с мен.

— Не, не идвам с теб!

Камила се опита да се измъкне. Хванах я за двете ръце и я завъртях като танцьорка. Тя направи няколко пируета по паркинга, но не падна. Изпищя и ме нападна. Сграбчих я и притиснах лактите й към тялото. Тя започна да рита и се опита да ме одраска по краката. Сами ни наблюдаваше с отвращение. Естествено, че бях отвратителен, но това си беше моя работа. Тя плачеше и се бореше, но беше беззащитна, защото краката й висяха във въздуха, а ръцете й бяха здраво хванати до тялото. Накрая се поумори и аз я пуснах. Камила си оправи роклята, а зъбите й тракаха от омраза.

— Ти идваш с мен — повторих.

Сами слезе от колата.

— Това е ужасно — каза.

После хвана Камила за ръката и я поведе към улицата.

— Хайде да се махаме оттук.

Гледах как си отиват. Човекът беше прав. Бандини — идиотът, говедото, лайното, глупакът. Но нямах друг избор. Погледнах талона на колата и намерих адреса й. Беше някъде на Двайсет и четвърта улица и Аламеда. Нямах друг избор. Отидох до улица Хил и се качих на тролея за Аламеда. Стана ми интересно. Откривах нова черта в характера си — животинското, тъмното, необузданият Бандини. Но след няколко пресечки чувството отмина. Слязох от тролея недалеч от товарните докове. Бънкър Хил беше на четири километра оттам, но аз се прибрах пеш. Когато стигнах до хотела, си казах, че завинаги скъсвам с Камила Лопес. И ти ще съжаляваш, малка глупачка такава, защото аз ще стана известен. Седнах пред пишещата машина и работих почти цяла нощ.

Работех здраво. Предполагаше се, че навън е дошла есента, но аз не виждах никаква разлика. Пак беше слънчево всеки ден, а небето беше синьо всяка нощ. Понякога имаше мъгла. Отново бях започнал да се храня с плодове. Японците ми даваха на кредит да си избирам каквото искам от техните щандове. Банани, портокали, круши, сливи. От време на време ядях и зеленчуци. Имах цяла кутия тютюн и нова лула. Нямаше кафе, но това не ми пречеше. А после излезе и новият ми разказ. „Изгубените хълмове“! Но изобщо не беше толкова вълнуващо, колкото с „Кученцето се засмя“. Едва-едва погледнах безплатния брой, който ми изпрати Хакмът. Но въпреки това ми стана приятно. Някой ден щях да имам толкова много разкази, че дори нямаше да си спомням къде са ги публикували. „Здравей, Бандини! Страхотен разказ имаш в „Атлантик Мънтли“ този път!“ Бандини примигва объркано. „В „Атлантик“ ли имам разказ? Гледай ти.“

И този Хелфрик, месоядецът — човекът, който никога не плащаше дълговете си, както се полага. Бях му дал толкова много пари назаем през охолния период, а сега, когато отново бях беден, той се опитваше да се пазари с мен. Предлагаше ми стар шлифер, чифт чехли или кутия луксозен сапун вместо пари. Аз ги отказвах. „За Бога, Хелфрик. Трябват ми пари, а не стоки втора ръка.“ Страстта му към месото беше станала неконтролируема. По цял ден го чувах как пържи евтини пържоли, а уханието се просмукваше под вратата ми. От това лудешки ми се дояждаше месо. Отивах при него и казвах: „Ей, Хелфрик. Не искаш ли да си разделим тази пържола?“ А пържолата беше толкова голяма, че едва се събираше в тигана. Но Хелфрик лъжеше нагло. „Не съм ял нищичко от два дни.“ Започнах да го обиждам грубо и скоро съвсем ми падна в очите. Той клатеше червеното си подуто лице, а големите му очи гледаха жално. Но никога не ми даде дори остатъците от чинията си. Ден след ден работех в стаята си и се гърчех от изкусителното ухание на пърженото свинско, пържолите на скара, панираните пържоли, задушените пържоли, черния дроб с лук и всички други меса.

А един ден страстта му към месото изчезна и на нейно място се върна страстта към джина. В продължение на две нощи не спря да пие. Чувах как се препъва в стаята си, рита празните бутилки и си говори сам. После изчезна някъде. На следващата нощ го нямаше. Когато се върна, беше похарчил цялата си пенсия и по някакъв начин беше успял да си купи кола, но не помнеше нито къде, нито кога, нито как. Отидохме зад хотела, за да разгледаме колата му. Беше огромен Пакард на повече от двайсет години. Беше стар като каруца, с износени гуми, а евтината му черна боя се пукаше от слънцето. Беше му го продал някой на главната улица. И сега беше разорен собственик на един огромен Пакард, от който нямаше никаква полза.

— Искаш ли да ти го продам? — попита ме той.

— Не, по дяволите.

Хелфрик беше много нещастен, а главата му се пръскаше от преливането.

На същата вечер той дойде в стаята ми. Седна на леглото, а дългите му ръце увиснаха до пода. Отново го беше обзела носталгия по Средния запад. Разказваше за лова на зайци, за риболова, за доброто старо време, когато е бил малък. После отново подхвана темата за месото.

— Как ти се струва да хапнеш една голяма дебела пържола? — попита с отпуснати устни и разтвори два пръста. — Ей толкова дебела. Запържена. С много масло. Съвсем леко препечена, за да е по-вкусна. Как ти се струва?

— Много бих искал една такава пържола — отвърнах.

— Тогава идвай да си вземем една.

— Имаш ли пари?

— Не ни трябват пари. Гладен съм.

Взех си пуловера и тръгнах след него по коридора към алеята. Той се качи в колата си. Аз се поколебах.

— Къде отиваш, Хелфрик?

— Идвай — каза той. — Остави всичко на мен.

Качих се до него.

— Да си нямаме проблеми? — казах.

— Проблеми! — изсумтя той. — Казвам ти, че знам откъде да намеря една пържола.

Подкарахме под лунната светлина по булевард Уилшър към Хайленд, а после по Кахуенга Пас. От другата страна на шосето се простираше ниската равнина на Сан Фернандо. Намерихме един пуст селски път, който се отклоняваше от шосето, и поехме по него между високи евкалиптови дървета, разпръснати ферми и пасища. След два километра пътят свърши. В светлината на фаровете се появи бодлива тел и ограда. Хелфрик тромаво обърна колата, така че да гледа към шосето, откъдето бяхме дошли. Слезе отпред, отвори задната врата и започна да рови в инструментите под седалката.

Наведох се да погледна.

— Какво търсиш, Хелфрик?

Той се изправи с един лост в ръка.

— Чакай тук.

После се промуши под бодливата тел и тръгна през пасището към хамбара, който се издигаше на стотина метра разстояние, окъпан в лунна светлина. Едва тогава разбрах какво се кани да направи. Скочих от колата и го повиках. Той ядно ми изшътка. Наблюдавах го, докато отиваше на пръсти към вратата на хамбара. Изругах под нос и продължих да чакам напрегнато. След малко чух мучене на крава. Прозвуча жално. После до мен долетя тъп удар и тропането на копита. Хелфрик излезе от хамбара. На раменете му лежеше тъмна маса, под която едва ходеше. Зад него вървеше крава, която не спираше да мучи. Хелфрик се опита да се затича, но тежестта му позволяваше само да ускори крачка. Кравата продължаваше да го преследва, като го побутваше с муцуна по гърба. Той се обърна и се опита да я ритне. Кравата спря, погледна към хамбара и отново измуча.

— Какъв си глупак, Хелфрик! Проклет глупак!

— Помогни ми — каза той.

Надигнах бодливата тел, за да може да мине отдолу с товара си. На раменете му имаше теле — от дълбоката рана между ушите му бликаше кръв. Очите на телето бяха широко отворени. Виждах как луната се отразява в тях. Хладнокръвно убийство. Бях ужасен и отвратен. Стомахът ми се сви, когато Хелфрик тръшна телето на задната седалка. Чух първо как се стовари тялото, а после и главата. Стана ми много, много зле. Чиста проба убийство.

По целия път обратно Хелфрик триумфираше, но воланът лепнеше от кръв, а веднъж-дваж ми се стори, че чувам как телето подритва на задната седалка. Седях, покрил лицето си с ръце, и се опитвах да забравя меланхоличното мучене на майката на телето и тъжното му, мило лице. Хелфрик караше много бързо. На Бевърли профучахме покрай една черна кола, която се движеше бавно. Беше полицейска патрулка. Стиснах зъби и зачаках най-лошото. Но полицаите не тръгнаха след нас. Беше ми толкова лошо, че дори не изпитах облекчение от този факт. Едно нещо беше сигурно: Хелфрик беше убиец и ние никога повече нямаше да бъдем приятели. На Бънкър Хил отбихме по нашата алея и спряхме на паркинга зад хотела. Хелфрик излезе от колата.

— А сега ще ти покажа някои касапски умения — каза той.

— Друг път — възразих.

Бях съгледвач, докато той зави главата на телето във вестници, преметна го през рамо и бързо мина по сумрачния коридор до стаята си. Там разстлах вестници по мръсния му под и той спусна телето върху тях. Ухили се, когато видя окървавените си панталони, ризата и ръцете си.

Аз сведох очи към горкото теле. Кожата му беше на черни и бели петна и имаше най-тънките глезени на света. От полуотворената му уста се подаваше розов език. Затворих очи, избягах от стаята на Хелфрик и се хвърлих на пода в моята стая. Лежах, треперех и си мислех за старата крава, която стоеше сама на пасището под луната и мучеше за своето теле. Убийство! Двамата с Хелфрик бяхме дотук. Нямаше нужда да си плаща дълга. Това бяха кървави пари.

След тази вечер се държах много студено с Хелфрик. Никога повече не отидох в стаята му. Няколко пъти той почука на вратата ми и аз го познах, но бях спуснал резето, за да не нахълта. Когато се срещахме по коридора, само изръмжавахме. Дължеше ми почти три долара, но аз така и не си ги получих обратно.

Четиринайсета глава

От Хакмът имаше добри новини. Някакво друго списание искаше да публикува съкратена версия на „Изгубените хълмове“. Още сто долара. Отново бях богат. Беше време за компенсации, за поправяне на грешките от миналото. Изпратих на мама пет долара. Плаках, когато получих благодарственото й писмо. Сълзите все още се стичаха от очите ми, когато седнах да й отговоря. Изпратих й още пет долара. Бях доволен от себе си. Все пак имах някои добри качества. Вече виждах как хората, които ще напишат биографията ми, разговарят с майка ми — много възрастна, прикована на инвалидна количка: моят Артуро беше добър син, грижеше се за мен.

Артуро Бандини, писател. Със собствен доход от публикувани разкази. В момента работи върху първия си роман. Великолепна книга. Първоначалните отзиви са прекрасни. Забележителна проза. В литературата не се е появявало нищо подобно от Джойс насам. Всеки ден заставах пред снимката на Хакмът и четях новите страници, които бях написал. Цели часове умувах върху посвещението на книгата: „На Джей С. Хакмът, защото ме откри.“ „На Джей С. Хакмът, с възхищение.“ „На Хакмът — геният.“ Вече виждах как критиците от Ню Йорк се тълпят около Хакмът в неговия клуб. Няма спор, откри истински шампион в онова хлапе от Западния бряг. А Хакмът се усмихва и в очите му проблясват искрици.

Минаха шест седмици, в които пишех по няколко сладки часа всеки ден — три, четири, понякога пет великолепни часа, в които страниците се трупаха, а всички останали желания дремеха. Чувствах се като дух, който броди по земята и люби поравно хора и животни, и когато разговарях с хората и се смесвах с тях по улицата, ме заливаха топли вълни на нежност. Всемогъщи Боже, мили Боже, бъди добър с мен, дай ми сладкодумие и тези тъжни, самотни хора ще ме чуят и ще се възрадват. Така минаваха дните. Светли дни, изпълнени с мечтание, в които понякога ме обземаше такава величава, тиха радост, че загасях лампите и плачех, и изпитвах необяснимо желание да умра.

И така Бандини пишеше роман.

А една вечер някой почука на вратата, аз отворих и на прага беше тя.

— Камила!

Тя влезе и седна на леглото, като държеше нещо под мишница — някакви хартиени пликове. Огледа стаята ми: значи тук живеех. Беше се чудила как изглежда мястото, където живея. Стана и обиколи стаята, надникна през прозореца, отново я обиколи — това красиво момиче, високата Камила, с топлата тъмна коса, а аз стоях и я гледах. Но защо беше дошла? Тя усети въпроса ми, седна на леглото и ми се усмихна.

— Артуро — каза. — Защо постоянно се караме?

Не знаех отговора на този въпрос. Казах нещо за несходство в характерите, но тя поклати глава и кръстоса крака, а в съзнанието ми полегна усещането за това, как се повдигат тези чудесни бедра — плътно, задушаващо усещане и топло, ласкаво желание да ги обхвана с ръцете си. Всяко нейно движение — мекото обръщане на главата, полюляването на големите гърди под престилката, фините й ръце върху леглото с разперени пръсти — всичко това ме объркваше като сладка, болезнена тежест, от която се парализирах. А и нейният глас — сдържан, с намек за насмешка, глас, който говореше направо на кръвта и костите ми. Спомних си за последните умиротворени седмици и този мир ми се стори напълно нереален, сякаш сам се бях хипнотизирал — защото истината беше в това, да се чувстваш жив, означаваше да гледаш в черните очи на Камила и да отвръщаш на насмешката й с надежда и откровена похот.

Тя не беше дошла само на гости. След малко разбрах и каква беше причината.

— Помниш ли Сами?

Разбира се.

— Не го харесваш, нали?

— Не, защо, става.

— Той е добър човек, Артуро. Ако го опознаеш по-добре, ще го харесаш.

— Може би.

— Той те хареса.

Съмнявах се в това, след боричкането на паркинга. Спомнях си някои определени неща от отношенията на Камила и Сами — нейните усмивки към бара, когато беше на работа, и тревогата й в онази вечер, когато го откарахме вкъщи.

— Ти го обичаш, нали? — попитах.

— Не точно.

Тя отмести поглед от лицето ми и обходи стаята ми с очи.

— Обичаш го.

И изведнъж я намразих, защото ме беше наранила. Ах, това момиче! Беше накъсала стихотворението от Доусън и беше показала телеграмата ми на всички в „Бюфет Колумбия“. Беше ме направила за смях на плажа. Хранеше съмнения в моята мъжественост и това си личеше ясно по насмешката в очите й. Гледах лицето и устните й и си мислех колко приятно би било да я ударя — да замахна с всичка сила с юмрук към лицето й.

Тя отново заговори за Сами. Сами беше извадил най-лошия късмет в живота. Със сигурност щял да постигне нещо, ако не бил толкова зле със здравето.

— Какво му е?

— Туберкулоза — отвърна тя.

— Гадно.

— Не му остава още много.

— Всички ще умрем някой ден.

Помислих си дали да не я изхвърля. Дали да не й кажа: ако си дошла да ми говориш за този тип, можеш да си тръгваш, по дяволите, защото той изобщо не ме интересува. Помислих си, че би било чудесно да й заповядам да си тръгне; и въпреки че беше толкова красива по своя си начин, все пак щеше да й се наложи да си тръгне, защото аз бях казал така.

— Сами вече не е тук. Замина си.

Ако си мислеше, че се интересувам от местонахождението на Сами, беше в сериозна грешка. Качих краката си на бюрото и запалих цигара.

— А как са всичките ти останали гаджета? — попитах.

Думите сами изскочиха от устата ми. Веднага съжалих за тях. Опитах се да ги смекча с усмивка. В отговор ъгълчетата на устата й се повдигнаха, но не веднага.

— Нямам никакви гаджета — отвърна тя.

— Разбира се — съгласих се аз, с щипка сарказъм. — Разбира се, няма проблеми. Прости неволната ми забележка.

Тя помълча малко. Аз се престорих, че си подсвирквам. Накрая тя каза:

— Защо си толкова злобен?

— Злобен? — повторих учудено. — Мое мило момиче. Аз любя поравно всички хора и животни. В цялото ми тяло няма и една клетка враждебност. Все пак, един злобен човек не може да стане велик писател.

Тя ме погледна подигравателно:

— Ти велик писател ли си?

— Това е нещо, което ти никога няма да разбереш.

Тя прехапа долната си устна — стисна я между острите си бели зъби, отвърна поглед към прозореца и вратата като животно, попаднало в капан, и накрая отново се усмихна.

— Точно затова дойдох при теб.

Камила се порови в големите пликове, които беше сложила в скута си, и това ме възбуди — видях как собствените й пръсти докосват скута й, как лежат там и се движат върху собствената й плът. Носеше два плика. Отвори единия. Вътре имаше някакъв ръкопис. Взех го от ръцете й. Беше разказ, подписан от Самюъл Уигинс, до поискване, Сан Хуан, щата Калифорния. Казваше се „Колдуотър Гатлинг“ и започваше така:

„Колдуотър Гатлинг не си търсеше белята, но човек никога не може да е сигурен с тези разбойници от Аризона. Затегнете револвера високо на хълбока и залегнете ниско, когато видите някой от тези хубостници. Белята беше там, че този път белята сама търсеше Колдуотър Гатлинг. В Аризона не обичат тексаските рейнджъри и следователно Колдуотър Гатлинг реши, че е по-добре да стреляш пръв, а после да проверяваш кого си убил. Така правеха в щата на Самотната звезда, когато мъжете бяха истински мъже, а жените нямаха нищо против да готвят на здрави ездачи с точен мерник като Колдуотър Гатлинг — най-опасният смелчага с кожени дрехи, който се беше раждал там.“

Това беше първият абзац.

— Боклук — казах аз.

— Моля те, помогни му.

Тя ми разказа, че щял да умре до една година. Напуснал Лос Анджелис и заминал за покрайнините на пустинята край Санта Ана. Заживял в една колиба и пишел денонощно. През целия си живот мечтаел да пише. Сега, когато му оставало толкова малко време, имал един-единствен шанс.

— А какво ще спечеля аз? — попитах.

— Той умира!

— Кой не умира?

Отворих и втория ръкопис. Същата работа. Поклатих глава:

— Не става.

— Знам — каза тя. — Но не можеш ли да го оправиш? Той ще ти даде половината пари, които спечели от него.

— Не ми трябват пари. Имам си доходи.

Тя се изправи и застана пред мен, като сложи ръце на раменете ми. Сведе лицето си към моето и аз усетих сладостта на топлия й дъх в ноздрите си, а очите й бяха толкова големи, че цялата ми глава се отразяваше в тях и ми прималя от желание.

— А би ли го направил за мен?

— За теб? — повторих. — Ами, щом е за теб, да.

Тя ме целуна. Бандини, измамникът. Топла, плътна усмивка в отплата на бъдещи услуги. Аз внимателно я побутнах назад.

— Няма нужда да ме целуваш. Ще направя, каквото мога.

Но аз имах и една-две собствени идеи по въпроса и докато тя стоеше пред огледалото и си слагаше червило, погледнах адреса на пликовете. Сан Хуан, щата Калифорния.

— Ще му напиша писмо — казах.

Тя ме погледна в огледалото, застинала за момент с червило в ръка. Усмивката й ми се присмиваше.

— Няма нужда да го правиш — каза. — Аз мога да се върна, да ги взема и да му ги изпратя сама.

Поне така каза, но ти не можеш да ме заблудиш, Камила, защото виждам спомените ти от онази нощ на плажа, изписани по насмешливото ти лице, и как те мразя, Господи, как те ненавиждам!

— Добре — казах. — Предполагам, че така е най-добре. Ела пак утре вечер.

Тя ми се хилеше подигравателно. Не го правеше с лицето или устните си, но подигравката сякаш се излъчваше от самото й същество.

— По кое време да дойда?

— Кога свършваш работа?

Тя се обърна, рязко затвори дамската си чанта и ме погледна:

— Ти знаеш кога свършвам работа.

Ще ти го върна, Камила. Някой ден ще ти го върна тъпкано.

— Ела тогава — казах.

Тя отиде до вратата и хвана бравата с ръце.

— Лека нощ, Артуро.

— Ще те изпратя до фоайето — предложих.

— Е, глупости сега — каза тя и си тръгна.

Вратата се затвори. Останах по средата на стаята си, заслушан в стъпките й по стълбището. Усещах, че съм пребледнял от ужасното унижение, вбесих се, хванах косата си с ръце и започнах да вия с глас, докато дърпах косата си от омраза към нея, удрях юмруците си един в друг, крачех напред-назад из стаята, притиснал ръце към тялото си, и се борех с ужасяващия спомен за нея, опитвах се да я изхвърля от съзнанието си, задъхвах се от омраза.

Но всяко действие има противодействие и онзи болник от пустинята също щеше да си получи заслуженото. Ще ти го върна, Сами. Ще те накъсам на парченца, ще ти се прииска да беше умрял отдавна и вече да беше погребан. Перото е по-могъщо от меча, мой малък Сами, а перото на Артуро Бандини е най-могъщо от всички. Защото моето време дойде, господине. И сега ти ще го отнесеш.

Седнах и прочетох разказите му. Написах забележки към всеки ред, всяко изречение, всеки абзац. Стилът му беше ужасен — очевидно незрял, тромав, неясен, липсваше му ритъм и логика. С часове седях, пушех цигара след цигара и се смеех диво на жалките усилия на Сами, наслаждавах им се, доволно потърквах ръце. Леле, как щях да го унижа! Скочих и обиколих стаята си, като нанасях боксови удари във въздуха: ето ти един, Сами, а ето ти и още един, а как ти харесва това ляво кроше, а този десен ъперкът? Зинго, бинго, бам, бум, тряс!

После се обърнах и видях намачканата завивка, където беше седяла Камила — чувственият контур, където бедрата и хълбоците й бяха отпечатали формите си върху синята плюшена кувертюра. Тогава забравих за Сами и полудял от желание паднах на колене пред това място, за да го целуна почтително.

— Обичам те, Камила!

А когато чувството се разсея до безсмислена мъгла, отново станах на крака, изпълнен с отвращение към себе си — ужасният, черен Артуро Бандини, мръсното псе.

Тогава седнах и мрачно се заех с критичното си писмо до Сами.

„Скъпи Сами,

Тази вечер тук беше онази малка курва; нали се сещаш, Сами, малката циганка със сладката фигурка и липсващия мозък. Представи ми някакви писания, за които се предполага, че са твои. Освен това спомена, че онази с косата ти е вдигнала мерника. При обичайни обстоятелства това би ми се сторило трагично. Но след като прочетох жлъчката, която изпълва твоите ръкописи, мога да говоря от името на целия свят и веднага да ти кажа, че твоята смърт ще донесе голяма радост на всички ни. Защото ти не можеш да пишеш, Сами. Предлагам ти през тези последни дни да се съсредоточиш върху задачата да приведеш идиотската си душа в добра форма и когато си готов, просто да напуснеш този свят, който ще въздъхне с облекчение. Наистина ми се иска да можех да ти кажа, че ще съжалявам за загубата ти. Наистина ми се иска и ти като мен да беше в състояние да оставиш на следващите поколения нещо като паметник за своите дни на тази земя. Но тъй като това е толкова очевидно невъзможно, искам да те насърча да не се поддаваш на горчивина в последните си дни. Съдбата наистина се е отнесла немилостиво към теб. Сигурно и ти, както всички останали, се радваш, че съвсем скоро всичко ще свърши и малкото мастилено петно, което си избълвал, няма да бъде разглеждано подробно. Говоря от името на всички разумни, цивилизовани човешки същества, когато настоявам веднага да изгориш тази купчина литературен тор и след това да не докосваш писалка и мастило до края на живота си. Това важи и ако имаш пишеща машина; защото дори печатните грешки в този ръкопис са обида към човечеството. Но ако все пак настояваш на жалкото си желание да пишеш, на всяка цена ми изпращай и следващите си творения. Ако не друго, поне те намирам за забавен. Въпреки че това не е било търсен ефект.“

Готово. Унищожително. Сгънах ръкописите, прибрах ги в един голям плик заедно с моето писмо, запечатах го, адресирах го до Самюъл Уигинс, до поискване, Сан Хуан, щата Калифорния, залепих марки и го пъхнах в задния си джоб. После се качих горе, излязох от фоайето и отидох до пощенската кутия на ъгъла. Беше три сутринта в едно утро, несравнимо с никое друго. Синьото и бялото на небето и звездите бяха в цветовете на пустинята — толкова нежни и вълнуващи, че спрях да се възхитя на красотата им. Нито едно листенце на мръсните палми не помръдваше. Не се чуваше нито звук.

В този момент в сърцето ми пееше всичко добро в мен — всичко, което търсех в дълбокия, скрит смисъл на съществуването си. Виждах безкрайното нямо спокойствие на природата, безразлична към големия град; виждах пустинята под тези улици и около тях, която търпеливо чакаше градът да умре, за да го покрие отново с вечния си пясък. Обзе ме ужасяващо прозрение за смисъла и жалката съдба на човечеството. Пустинята винаги щеше да си бъде там като търпеливо, бяло животно, което чака хората да умрат, цивилизациите да примигнат и да потънат в небитието. Тогава и хората ми се сториха още по-смели заради съдбата си и аз се почувствах горд, че съм един от тях. И всички злини на света изобщо не бяха такива, а бяха неизбежни и добри дела, част от тази безкрайна война да задържим пустинята извън границите на своите градове.

Погледнах на юг, към големите звезди, в посоката на пустинята на Санта Ана; и знаех, че под големите звезди в една колиба лежи един човек като мен самия, когото пустинята вероятно щеше да погълне по-рано от мен, и аз държах в ръката си резултата от неговите усилия, изражението на неговата борба с неразбираемото мълчание, към което го запращаше времето. Убиец, барман или писател, нямаше значение: неговата съдба беше като съдбата на всички останали хора, неговият край щеше да бъде като моя собствен край; тук, тази вечер, в този град на тъмни прозорци имаше още милиони като него и като мен — и всички си приличахме като стръкчета трева. Животът и без това беше достатъчно труден. Смъртта беше най-голямото предизвикателство. А Сами скоро щеше да умре.

Спрях до пощенската кутия, облегнах челото си на нея и се отдадох на скръб за Сами, за себе си, за всички живи и мъртви. Прости ми, Сами! Прости на глупака! Върнах се в стаята си и в продължение на три часа написах най-добрата критика на неговите разкази, на която бях способен. Не му казвах кое не е наред. Повтарях, че по мое мнение еди-какво си би се получило по-добре, ако направи това и това. Заспах чак към шест сутринта, но щастлив и благодарен. Колко прекрасен човек бях всъщност! Велик, мек по душа, възпитан човек, който люби поравно всички неща, хора и животни.

Петнайсета глава

Не я видях отново цяла седмица. Междувременно получих писмо от Сами, в което ми благодареше за поправките. Сами, истинската й любов. Освен това ми предлагаше и съвет: как върви с малката циганка? Тя не е лоша, никак не е лоша, особено когато угасиш лампите, но проблемът с теб, господин Бандини, е, че не знаеш как да се държиш с нея. Прекалено си мек с това момиче. Не разбираш мексиканките. Те не обичат да се отнасят с тях като с нормални човешки същества. Ако си мил с тях, те прегазват.

Продължих да работя по книгата, като от време на време спирах, за да препрочитам писмото му. Една вечер пак го четях, когато тя дойде. Беше около полунощ и тя влезе, без да почука.

— Здравей — каза тя.

— Здравей, глупачке — отвърнах.

— Работиш ли?

— На теб как ти изглежда? — казах.

— Нещо сърдиш ли се?

— Не — отвърнах. — Гадно ми е.

— От мен?

— Естествено — казах. — Виж се на какво приличаш.

Под якето беше с бяла престилка. Престилката беше изцапана на петна. Един от чорапите й се беше смъкнал, набръчкан на глезена. Лицето й беше уморено, с повехнало червило. Якето й беше мръсно и износено. Беше се покачила на евтини обувки с високи токчета.

— Толкова се мъчиш да се правиш на американка — продължих. — Защо го правиш? Виж се само.

Тя отиде до огледалото и сериозно се огледа.

— Уморена съм — отвърна. — Тази вечер имаше много работа.

— Всичко е заради обувките — продължих. — Трябва да носиш хуарачас, защото краката ти са свикнали с тях. И как си се нацапала само. Изглеждаш ужасно — като евтина имитация на американка. Приличаш на лека жена. Ако бях мексиканец, щях да ти откъсна главата. Ти си позор за народа си.

— А ти какъв си, че говориш така? — попита тя. — И аз съм американка, колкото теб. Че ти изобщо не си американец. Виж каква ти е кожата. Тъмен си дори за италианец. А очите ти са черни.

— Кафяви — поправих я.

— Хич не са. Черни са. Виж си косата. Черна.

— Кафява — повторих.

Тя свали палтото си, хвърли се на леглото ми и тикна цигара в устата си. Започна да рови за кибрит. До мен на бюрото имаше кибрит. Тя ме чакаше да й дам огънче.

— Да не си саката? — казах. — Вземи си го сама.

Тя си запали цигара и мълчаливо запуши, загледана в тавана, а димът се кълбеше от ноздрите й с тих гняв. Някъде отдалеч се чу полицейска сирена.

— За Сами ли си мислиш? — попитах.

— Може би.

— Няма нужда да седиш тук, за да си мислиш за него. Можеш да си тръгнеш по всяко време.

Тя ядно смачка цигарата си и произнесе следващите си думи така, сякаш правеше същото и с тях:

— Господи, колко си гаден. Сигурно си ужасно нещастен.

— Ти си луда.

Лежеше с кръстосани крака. Под ръба на бялата й престилка се виждаше горният край на навитите й чорапи и няколко сантиметра тъмна кожа. Косата й се беше разпиляла по възглавницата като разлято шише с мастило. Лежеше настрани и ме гледаше от възглавницата. Усмихна се. Вдигна ръка и ме повика с пръст.

— Ела тук, Артуро — каза топло.

Аз махнах с ръка.

— Благодаря, няма нужда. И тук ми е добре.

В продължение на пет минути тя ме наблюдаваше как гледам през прозореца. Можех да я докосна, да я прегърна; да, Артуро, трябваше само да станеш от този стол и да се протегнеш до нея, но между нас стояха онази нощ на плажа, сонетът на пода и любовната телеграма, и аз не можех да забравя за тях, защото бяха като кошмари, които изпълваха стаята ми.

— Страх ли те е? — попита тя.

— От теб? — изсмях се.

— Страх те е.

— Не е вярно.

Тя протегна ръце към мен и сякаш цялата се разтвори, но това ме накара само да се затворя още по-дълбоко в себе си, като отнеса нейния образ в този миг — толкова ласкава и топла.

— Виж — казах. — Зает съм. Виж това.

Потупах по листата на ръкописа, наредени до пишещата машина.

— Страх те е и още как.

— От какво?

— От мен.

— Да бе.

Настъпи кратко мълчание. После тя каза:

— Значи ти има нещо.

— Какво?

— Сигурно си обратен.

Изправих се и застанах над нея.

— Това не е вярно — заявих.

Легнахме заедно. Тя насилваше нещата със своята насмешка, с целувката си, с твърдата извивка на устните си, с подигравателния си поглед, докато не се превърнах в дървена кукла и в мен не остана никакво друго чувство освен ужас и страх от нея, от прекомерната й хубост, защото тя беше толкова повече и по-естествено красива от мен. С нея сякаш не можех да позная дори себе си, защото тя беше всички онези тихи нощи с високите евкалиптови дървета, звездите над пустинята, земята и небето, и мъглата навън, а аз бях дошъл тук само за да стана най-обикновен писател, да изкарам пари, да стана известен и прочие глупости. Тя беше толкова по-чиста от мен, толкова по-честна, че се отвратих от себе си и не можех да я погледна в очите, и се опитах да потисна тръпката, която ми донесоха кафявите й ръце около врата ми и дългите й пръсти в косата ми. Не я целунах. Тя целуна мен, автора на „Кученцето се засмя“. После ме хвана за китката с двете си ръце. Притисна устни към дланта ми. Постави ръката ми на гърдите си, между тях. Обърна устни към лицето ми и зачака. И Артуро Бандини, великият писател с цветистото въображение, романтичният Артуро Бандини, зареден догоре с интелигентни фрази, не успя да каже нищо друго, освен едно „здравей“, слабо като котенце.

— Здравей? — повтори тя с въпросителна интонация.

— Здравей?

И се засмя:

— Е, как си?

Ех, този Артуро! Този изкусен майстор на думите!

— Супер — каза той.

И сега какво? Къде изчезнаха желанието и страстта? След малко тя щеше да си тръгне, те щяха да я изчакат и едва тогава да се върнат с пълна сила. Но Господи, Артуро! Нямаш право на това! Спомни си величествените си предци! Мери се с тях! Усетих търсещите й ръце и ги потърсих на свой ред, за да ги обезкуража, за да ги задържа от страст и страх. Тя отново ме целуна. Все едно целуваше студена шунка. Почувствах се безкрайно нещастен.

Тя ме отблъсна.

— Махай се — каза. — Остави ме на мира.

Отвращението, ужасът и унижението ме изгаряха и не исках да я пусна. Притиснах се към нея, притиснах студената си уста към нейната топлина и тя започна да се бори с мен, за да се откъсне, а аз лежах и я прегръщах, притиснал лице към рамото й, защото се срамувах да го покажа. Тогава усетих как презрението й се превръща в омраза и тя започна да се бори все по-силно, но с всяко усилие на черната й ярост желанието ми се покачваше и аз бях щастлив, ура за Артуро, радост и сила, сила чрез радост, замайващо чувство, щастливо самодоволство, дръзка самоувереност, че вече мога да я притежавам, ако пожелая. Но аз не я пожелах, защото вече бях задоволил любовта си. Любовта си към силата и радостта на Артуро Бандини. Пуснах я, свалих ръката си от устата й и скочих от леглото.

Тя остана седнала, в ъгълчето на устата й се виждаше бяла слюнка, беше стиснала зъби, дърпаше дългата си коса с ръце, лицето й беше разкривено от усилието да не се разкрещи, но дори да го направеше, това нямаше да има никакво значение, защото Артуро Бандини не беше обратен, на Артуро Бандини му нямаше абсолютно нищичко; ами, ами, това момче беше мъж за шестима, той беше усетил как страстта му се надига; какъв човек, какъв писател, какъв любовник; честен пред света, пред страстта си и пред думите.

Гледах как си оправя роклята и става, задъхана и изплашена, отива до огледалото и се оглежда, сякаш за да се увери, че е тя.

— Не ставаш за нищо — каза.

Седнах и започнах да си гриза ноктите.

— Мислех, че не си такъв — продължи тя. — Мразя грубостите.

Грубости — да бе. Какво значение имаше какво мисли тя? Най-важното беше доказано: можех да я имам, а какво си мислеше тя, нямаше никакво значение. Вече бях и нещо повече, освен велик писател; вече не се страхувах от нея; вече можех да я гледам в очите така, както един мъж трябва да гледа една жена. Тя си тръгна, без да каже и дума повече. Седях, обзет от радостно мечтание, в оргия от самодоволство и самоувереност: светът беше толкова голям, изпълнен с толкова много неща, които можех да имам. Ах, Лос Анджелис! Прахта и мъглата се стелят по самотните ти улици, но аз вече не съм самотен. Само почакайте, призраци от стаята ми, само почакайте, защото и това ще се случи — тази Камила може да си има онзи Сами от пустинята с евтините му разкази и отвратителния му стил, но почакайте, докато опита от мен, защото и това ще стане — тъй сигурно, както има Бог на небето.

Не си спомням. Може би мина една седмица, може би две. Бях сигурен, че ще се върне. Не я чаках. Живеех си живота. Написах няколко страници. Прочетох няколко книги. Бях спокоен: тя щеше да се върне. Щеше да стане през нощта. Никога не мислех за нея като за нещо, което се случва на дневна светлина. Бях я виждал много пъти, но никога през деня. Очаквах я така, както очаквах луната.

И тя дойде. Този път чух как по прозореца ми тракат камъчета. Отворих широко прозореца и я видях на склона на хълма, навлякла пуловер върху бялата си престилка. Устата й беше полуотворена, докато гледаше нагоре към мен.

— Какво правиш? — попита.

— Седя си.

— Сърдиш ли ми се?

— Не. Ти сърдиш ли ми се?

Тя се засмя:

— Малко.

— Защо?

— Защото си лош.

Излязохме да се повозим с колата. Тя ме попита дали разбирам нещо от пистолети. Аз й казах, че не. Отидохме до едно стрелбище на главната улица. Тя стреляше перфектно. Познаваше собственика — някакво хлапе с кожено яке. Аз не улучих нищо, дори най-голямата мишена. Камила беше платила за стрелбището и се отврати от мен. Самата тя можеше да улучи десетката със затворени очи. Аз стрелях около петдесет пъти и не улучих нито веднъж. Тогава тя се опита да ми покаже как да държа пистолета.

Аз го дръпнах от нея, като безразсъдно размахвах дулото във всички посоки. Хлапето с коженото яке залегна под щанда.

— Внимавай бе! — изкрещя. — Къде гледаш?!

Отвращението й се превърна в унижение. Тя изрови една монета от петдесет цента от джоба, в който си събираше бакшишите.

— Пробвай пак — каза. — И този път гледай да улучиш, защото иначе няма да плащам.

Аз не носех никакви пари в себе си. Оставих пистолета на щанда и отказах да стрелям повече.

— Майната му — казах.

— Той е женчо, Тим — обясни тя на момчето. — Не може нищо друго, освен да пише стихове.

Тим очевидно признаваше само хора, които могат да боравят с огнестрелно оръжие. Погледна ме с отвращение, но не каза нищо. Тогава аз взех една пушка уинчестър, прицелих се и започнах да гърмя. Целех се в голямата мишена, на двайсет метра разстояние и на един метър над земята, но не изглеждаше да улучвам нещо. Предполагаше се, че когато я улучиш, се чува звуков сигнал. Не се чуваше нищичко. Изпразних целия пълнител, ноздрите ми се напълниха с острата миризма на барут и аз се намръщих. Тим и Камила се посмяха на женчото. На тротоара вече се беше събрала тълпа от зяпачи. Всички споделяха отвращението на Камила, защото беше заразно, и аз също го усетих. Тя се обърна, видя хората и се изчерви. Срамуваше се от мен, беше раздразнена и ужасена. Прошепна ми с крайчеца на устата, че трябва да си тръгваме. Проби си път през тълпата, като вървеше бързо на два метра пред мен. Аз лениво я последвах. Ха-ха: какво ми пукаше, че не мога да стрелям с пистолет? Какво ми пукаше, че онези тъпи мутри ми се присмиваха и че тя ми се присмиваше? Кой от тях, от тези свине, от тези дебели глупаци от главната улица, беше в състояние да сътвори разказ като „Изгубените хълмове“? Никой! По дяволите тяхното презрение!

Колата беше паркирана пред едно кафене. Когато стигнах до нея, Камила вече беше запалила двигателя. Качих се, но тя не изчака да седна. Ухили се, хвърли ми един бърз злобен поглед и отпусна съединителя. Инерцията ме метна първо към седалката, а после към предното стъкло. Бяхме между две други коли. Камила се блъсна първо в едната, а после и в другата — нейният начин да ми каже какъв глупак съм бил. Когато най-сетне се отделихме от бордюра и излязохме на улицата, въздъхнах и се облегнах.

— Слава Богу, че направи това.

— Престани! — каза тя.

— Виж — казах. — Ако толкова се ядосваш, защо не спреш? Мога да се прибера и пеша.

Тя веднага натисна газта. Профучахме по улиците в центъра. Аз седях и мислех дали не мога да скоча някъде. После стигнахме до едно място, където имаше по-малко коли. Бяхме на пет километра от Бънкър Хил, в източната част на града, сред фабрики и пивоварни. Тя забави колата и отби до бордюра. Край нас се точеше ниска черна ограда. Зад нея се виждаха огромни камари стоманени тръби.

— Защо спря? — попитах.

— Нали искаше да ходиш пеша? — каза тя. — Слизай и ходи пеша.

— Сега пак ми се вози.

— Слизай — нареди тя. — Сериозно. Никога не съм виждала човек, който да стреля толкова лошо! Давай, слизай от колата!

Извадих си цигарите и предложих една на нея.

— Хайде да поговорим — казах.

Тя перна цигарите от ръката ми, така че пакетът падна на пода, и ме изгледа яростно:

— Мразя те! Господи, колко те мразя!

Наведох се да си вдигна цигарите, а пустата индустриална зона трепереше от омразата й. Напълно я разбирах. Всъщност тя не мразеше Артуро Бандини, съвсем не. Изпитваше омраза към факта, че той не се вписва в нейните стандарти. Искаше й се да го обича, но не можеше. Искаше той да бъде като Сами: мълчалив, мрачен, добър стрелец, добър барман, който я приема като сервитьорка и нищо повече. Слязох от колата с широка усмивка, защото знаех, че от това ще я заболи.

— Лека нощ — казах. — Нощта е чудесна. Нямам нищо против да повървя пеш.

— Ще се моля да не стигнеш — отвърна тя. — Да те намерят убит в канавката на сутринта.

— Ще видя какво мога да направя — казах.

Докато потегляше, чух как изхлипа — как от гърлото й се отрони болезнен стон. Едно нещо беше сигурно: Артуро Бандини не беше достоен за Камила Лопес.

Шестнайсета глава

Хубавите, охолни дни, в които ръкописът се трупаше страница след страница; дните на благоденствие, когато имах какво да разкажа — историята на Вера Ривкен; страниците се трупаха, а аз бях щастлив. Славните дни, в които наемът беше платен, а в портфейла ми все още имаше цели петдесет долара; и нямах никаква друга работа през целия ден и през цялата нощ, освен да пиша и да мисля за книгата: ах, сладките дни, в които я гледах как расте, притеснявах се за нея и за себе си, за думите си, може би важни, може би вечни, но във всеки случай мои — думите на несравнимия Артуро Бандини, който вече беше напреднал сериозно с първия си роман.

И така, идва вечерта — какво да правя с нея, когато душата ми е толкова освежена от банята на думите, а краката ми са толкова здраво стъпили на земята — и какво правят останалите, какво правят всички останали хора на света? Ще отида, ще седна и ще я погледам — Камила Лопес.

Готово. Точно както в доброто старо време, очите ни се намират. Но тя се е променила — отслабнала е, лицето й не изглежда здраво, а в двете ъгълчета на устата й са изригнали някакви образувания. Усмихнахме се вежливо един на друг. Аз й оставих бакшиш, а тя ми благодари. Пуснах монети по пет цента във фонографа, за да свири любимите й песни. Но тя не танцуваше, докато работеше, и не ме поглеждаше толкова често, колкото преди. Може би причината беше Сами: сигурно й липсваше.

— Как е той? — попитах.

Тя сви рамене.

— Сигурно е добре.

— Не се ли виждате?

— Ами, да.

— Не изглеждаш добре.

— Нищо ми няма.

Изправих се.

— Е, аз ще вървя. Само минах да видя как си.

— Мило от твоя страна.

— Ами, ами. Ти защо не минеш да ме видиш?

Тя се усмихна.

— Може и да мина, някоя вечер.

Скъпа Камила, ти най-сетне наистина дойде. Хвърли камъчета по прозореца, аз те издърпах в стаята, усетих дъха ти на уиски и се обърках, докато ти седеше пред пишещата ми машина, малко пияна, кикотеше се и си играеше с клавиатурата. После се обърна да ме погледнеш и аз ясно видях лицето ти под светлината — подутата долна устна, черно — лилавото петно на лявото ти око.

— Кой те е бил? — попитах.

А ти отговори:

— Блъсна ме кола.

А аз попитах:

— Сами ли я караше?

И ти заплака, пияна и с разбито сърце. Тогава можех да те докосна и да утоля желанието си. Можех да легна до теб, да те прегърна и да чуя как Сами всъщност те мрази, как си отишла с колата си до пустинята след работа, а той те цапнал два пъти, защото си го събудила в три през нощта.

Но вместо това попитах:

— Защо ходи при него?

— Защото го обичам.

Ти извади бутилка от чантата си и двамата я изпихме; първо ти, после аз, поред. Когато бутилката свърши, отидох до магазина и купих още една — голяма бутилка. Цяла нощ плакахме и пихме, и след като се напих, аз вече можех да изрека думите, които бълбукаха в сърцето ми, всички онези великолепни думи и елегантни сравнения, защото ти плачеше за другия и не чуваше нито дума от това, което ти говорех — но аз ги чувах и мога да ти кажа, че през тази вечер Артуро Бандини беше в доста добра форма, защото говореше на истинската си любов, а това не беше ти, не беше и Вера Ривкен, а просто истинската му любов. Но през тази вечер аз казах някои страхотни неща, Камила. Застанал на колене до леглото до теб, аз те хванах за ръката и казах:

„Ах, Камила, изгубено момиче! Разтвори дългите си пръсти и ми върни уморената душа! Целуни ме с устата си, защото жадувам за вкуса на мексиканските хълмове! Вдъхни уханието на изгубените градове в жадните ми ноздри и ме остави да умра с ръка на меката извивка на гърлото ти, подобна на някой отдавна забравен бял, южен бряг. Вземи копнежа от очите ми, които не знаят покой, и нагости с него самотните лястовици, които кръжат над есенните жита, защото аз те обичам, Камила, и името ти е свещено като името на някоя смела принцеса, която е загинала от мъка по своя любим, заминал завинаги.“

Тази вечер бях пиян, Камила — пиян от уиски по седемдесет и осем цента, а ти беше пияна от уиски и тъга. Спомням си, че след като загасих лампите и останахме голи (с изключение на една обувка, с която не можах да се справя), аз те прегърнах и заспах, умиротворен сред риданията ти и все пак раздразнен от факта, че от очите ти се стичаха горещи сълзи и капеха по устните ми, така че усещах солта и си спомнях за Сами и ужасния му ръкопис. Точно той да те удари! Този глупак! Дори с пунктуацията не се справяше както трябва.

Събудихме се чак на сутринта и на двамата ни беше лошо, подутата ти устна беше по-гротескна от всякога, а петното на окото ти беше позеленяло. Ти стана, с олюляване отиде до мивката и си изми лицето. Чух как изохка. Гледах те как се обличаш. Усетих целувката ти на челото си, когато ми каза „Довиждане“, и от това ми се догади още повече. После излезе през прозореца и аз чух как се препъваш надолу по хълма, тревата шушне и сухите клонки се прекършват под несигурните ти стъпки.

Опитвам се да си припомня събитията в хронологичен ред. Зима, пролет или лято — дните бяха едни и същи. Добре, че имаше нощ и ставаше тъмно, защото иначе нямаше да разберем кога свършваше един ден и започваше следващият. Бях написал 240 страници и краят на книгата вече се виждаше. Оставаше ми леко пътуване в гладки води. А после ръкописът щеше да замине при Хакмът с маршова песен и тогава щеше да започне агонията.

Някъде по това време двамата с Камила отидохме на остров Терминал. Беше остров, издигнат от човешка ръка — тясно парче земя, което сочеше като показалец към Каталина. Пръст, консервни фабрики и миризма на риба, кафяви къщи, пълни с японски деца, плажове от бял пясък с широки, черни крайбрежни алеи покрай тях и импровизирани футболни игрища на улиците, по които ритаха япончетата. Тя беше раздразнителна, в последно време беше пила твърде много и очите й бяха станали като на стара жена — бистри и тревожни, очи на птица. Спряхме колата на широката улица и изминахме пеша стоте метра до плажа. На ръба на водата имаше скали — назъбени камъни, гъмжащи от раци. На раците не им беше лесно, защото ги преследваха чайките, които пищяха, хващаха ги с ноктите си и се биеха помежду си. Седнахме на пясъка и ги загледахме, а Камила каза, че чайките са красиви.

— Мразя чайки — отвърнах.

— Ти мразиш всичко — каза тя.

— Виж ги само — посочих. — Защо закачат горките раци? Раците не са им направили нищо. Тогава защо ги измъчват така?

— Раци — каза Камила. — Ъх, че гадно.

— Мразя чайки — повторих. — Ядат всичко. Колкото по умряло, толкова по-добре.

— Затвори си устата поне веднъж, за Бога. Защо трябва да разваляш всичко? Изобщо не ме интересува какво ядат.

Япончетата си бяха устроили голям футболен мач на улицата. Всички бяха малки деца, под дванайсет години. Едно от тях подаваше доста умело. Обърнах гръб на морето и се загледах в играта им. Момчето, което можеше да подава, запрати поредния точен пас право в ръцете на съотборника си. Стана ми интересно и се изправих, за да ги виждам по-добре.

— Гледай морето — обади се Камила. — Предполага се, че трябва да съзерцаваш красивите неща, нали си писател.

— Видях един красив пас — обясних.

Устната й вече не беше подута, но петното на окото й все още не се беше разнесло.

— Преди постоянно идвах тук — каза тя. — Почти всяка вечер.

— С другия писател, нали? — отвърнах. — Със страхотния писател, гения Сами.

— На него му харесваше тук.

— Той наистина е велик писател. Беше направил истински шедьовър с лявото ти око.

— Поне не дрънка постоянно като теб. Знае кога да замълчи.

— Защото е тъп.

Назряваше скандал. Реших да го избегна. Станах и отидох при децата на улицата. Тя ме попита какво правя.

— Ще поиграя с тях — отвърнах.

— С тях? — ядоса се тя. — С тези джапанки?

Аз поех през пясъка.

— Забрави ли какво стана онази вечер? — подвикна тя.

Обърнах се.

— Какво?

— Не си ли спомняш как се прибра пеш?

— Няма проблеми — отвърнах. — С автобуса е по-безопасно, отколкото с твоята кола.

Децата не ме пуснаха да играя, защото отборите бяха по равно, но ми позволиха да се правя на съдия. После отборът на момчето, което можеше да подава, излезе толкова напред в резултата, че трябваше да направят някакви смени, и аз започнах да играя в другия отбор. Всички в нашия отбор искаха да играят на поста на плеймейкър, така че настана голямо объркване. Накрая ме сложиха в средата, което беше много тъпо, защото така никога нямаше да получавам пасове. После обаче капитанът на нашия отбор ме попита дали и аз мога да подавам и ми даде шанс да се пробвам като втори плеймейкър. Аз подадох както трябва и след това играта вече стана интересна. Камила си тръгна почти веднага. Играхме до тъмно и ни победиха, но с малка разлика. Хванах си автобуса обратно до Лос Анджелис.

Нямаше смисъл да си обещавам, че повече няма да се срещам с нея. Не знаех какво ще стане дори на следващия ден. Два дни след като ме беше изоставила на остров Терминал, ходих на кино. Когато се прибрах и слязох по старото стълбище към стаята си, минаваше полунощ. Вратата беше заключена, отвътре. Завъртях бравата и тя ми подвикна:

— Минутка! Аз съм, Артуро.

Минутата продължи доста дълго — около пет пъти повече, отколкото трябва. Чувах как шумоли нещо из стаята. Вратата на гардероба шумно се затръшна, а прозорецът се отвори. Пак опитах бравата. Накрая тя отвори вратата и застана на прага, останала без дъх, а гърдите й се вдигаха и спускаха учестено. Очите й бяха като черни пламъчета, бузите й бяха поруменели и сякаш я изпълваше дива радост. Спрях, стреснат от тази промяна, от внезапното отваряне и затваряне на миглите й, от бързата влажна усмивка, от зъбите й, блеснали от слюнка.

— Какво става тук? — попитах.

Тя ме прегърна бурно. Целуна ме със страст, за която бях сигурен, че не е искрена. Спря ме с изблик на привързаност. Криеше нещо от мен — задържаше ме вън от собствената ми стая толкова дълго, колкото можеше. Надникнах над рамото й. Видях леглото и вдлъбнатината от нечия глава върху възглавницата. Палтото й беше метнато на стола, а по тоалетната масичка бяха разпръснати гребенчета и шноли. Всичко това беше както трябва. Но това, което не беше както трябва, бяха двете малки червени постелки до леглото. Те бяха разместени — бях сигурен в това, защото обичах да стоят на точно определено място, така че да стъпвам върху тях, когато ставам сутринта.

Свалих ръцете й от раменете си и погледнах към вратата на гардероба. Тя изведнъж започна да диша тежко и развълнувано, отстъпи назад, спря пред гардероба и разпери ръце, за да го предпази.

— Не го отваряй, Артуро! — каза умоляващо. — Моля те!

— Какво става тук, по дяволите? — попитах.

Тя потрепери. Облиза устни и преглътна, очите й се напълниха със сълзи и тя започна да се смее и да плаче едновременно.

— Някой ден ще ти кажа — отвърна. — Но моля те, не го отваряй сега, Артуро. Не бива. О, не бива! Моля те!

— Кой е вътре?

— Никой! — почти извика тя. — Вътре няма никого. Не е това, Артуро. Никой не е влизал там. Но моля те! Не го отваряй сега. Моля те!

Тя отново се приближи към мен, почти крадешком, разтворила ръце за прегръдка, която трябваше да предпази и гардероба от мен. Разтвори устни и ме целуна с особена страст, със сластна студенина, с лакомо безразличие. Това не ми хареса. Някаква част от нея предаваше друга част, но не можех да разбера коя. Седнах на леглото и я загледах, докато стоеше между мен и вратата на гардероба. С всички сили се опитваше да прикрие някакво цинично въодушевление. Беше като човек, който се опитва да не покаже, че е пиян, но въодушевлението си личеше, беше невъзможно да се скрие.

— Ти си пияна, Камила. Не бива да пиеш толкова.

Готовността, с която веднага призна, че е пияна, автоматично ме накара да се усъмня в това. Стоеше и кимаше с глава като разглезено дете, лукаво си признаваше всичко, цупеше устни и не вдигаше очи от пода. Станах и я целунах. Наистина изглеждаше пияна, но не беше пияна от уиски или някакъв друг алкохол, защото дъхът й беше сладък. Дръпнах я на леглото до себе си. В очите й пробягваха нови и нови възторжени вълни, а ръцете и пръстите й страстно търсеха гърлото ми. Тя мъркаше в косата ми, притиснала устни към главата ми.

— Защо не си той — прошепна тя.

После изведнъж се разкрещя с всички сили, така че писъкът й се заби като нокти в стените на стаята:

— Защо не си той?! Господи, защо не си той?

Започна да ме бие с юмруци, с леви и десни по главата, като пищеше и дращеше срещу немилостивата съдба, която беше отредила да не съм нейният Сами. Сграбчих я за китките и й извиках да млъкне. Хванах ръцете й и притиснах длан към устата й. Тя ме погледна с разширени, изпъкнали очи, като се бореше да си поеме въздух.

— Няма да те пусна, докато не обещаеш да мълчиш — казах.

Камила кимна и аз я пуснах. Отидох до вратата и се ослушах за стъпки. Тя лежеше по очи на леглото и плачеше. Доближих се на пръсти до вратата на гардероба. Инстинктите й за самосъхранение я предупредиха навреме. Тя се завъртя на леглото — лицето й беше подпухнало от сълзите, а очите й приличаха на смачкани гроздове.

— Ако отвориш тази врата, ще се разкрещя — предупреди ме тя. — Ще пищя, без да спирам.

Не исках да прави това. Свих рамене. Тя отново се просна на леглото и се разрида. След малко щеше да й мине и тогава можех да я пратя да си върви. Но не стана така. Мина половин час, а тя продължаваше да плаче. Наведох се над нея и я погалих по косата.

— Какво искаш, Камила?

— Него — отвърна тя. — Искам да отида да го видя.

— Тази нощ? — попитах. — За Бога, дотам са двеста километра.

Нямало значение, дори да са хиляда километра или един милион — искала да го види тази нощ. Казах й да ходи да го гледа, колкото иска; това си е нейна работа; има си кола; ще стигне за пет часа.

— Искам да дойдеш с мен — изхлипа тя. — Той не ме харесва. Но харесва теб.

— Никъде няма да ходя — отвърнах. — Аз си лягам.

Започна да ме умолява. Падна на колене пред мен, стисна ме за краката и вдигна очи към моите. Обичала го толкова много — велик писател като мен със сигурност щял да разбере какво означава да обичаш така; щял да разбере защо не може да отиде сама; и тя докосна удареното си око. Сами нямало да я прогони, ако аз отида с нея. Щял да бъде благодарен, че е довела и мен, и двамата с него сме можели да разговаряме, защото имало толкова много, което да му покажа за писането, той щял да ми бъде благодарен и щял да бъде благодарен и на нея. Сведох очи към нея, стиснах зъби и се опитах да устоя на аргументите й; но след като постави нещата по такъв начин, нямаше как да успея с това, и когато се съгласих да отида с нея, вече и аз плачех. Помогнах й да стане, избърсах очите й, махнах кичурите коса от лицето й и се почувствах отговорен за нея. Качихме се на пръсти по стълбите и минахме през фоайето, за да излезем на улицата, където беше паркирала колата си.

Поехме на юг-югоизток, като се редувахме на волана. Призори стигнахме до сива пустош, където растяха само кактуси, пелин и дървото на Джошуа; пустиня, където дори пясъкът беше оскъден, а цялата обширна равнина беше покрита с остри скали и нашарена с гърбави хълмове. После слязохме от магистралата и поехме по рядко използван селски път, задръстен с обли камъни. Пътят се издигаше и спускаше в ритъма на безжизнените хълмове. Денят вече беше дошъл, когато стигнахме до един район, нашарен от стръмни каньони — на четирийсет километра във вътрешността на пустинята Мохаве. Там, в ниското, живееше Сами — Камила ми показа една ниска кирпичена колиба в котловината между три стръмни хълма. Колибата беше на самия край на пясъчната пустиня. На изток от нея равнината се простираше до хоризонта.

И двамата бяхме изтощени; чувствахме се като пребити от подскачането на форда. В този час беше много студено. Наложи се да паркираме на двеста метра от къщата и да се приближим пеша до вратата по една камениста пътека. Аз вървях отпред. На вратата спрях. Чувах как някой тежко хърка вътре. Камила остана назад, скръстила ръце, за да се предпази от щипещия студ. Почуках и някой изръмжа в отговор. Почуках пак и чух гласа на Сами:

— Ако си ти, циганка дребна, ще ти избия зъбите с ритници.

Той отвори вратата и аз видях лице, стиснато от упоритите нокти на съня, със сиви, замаяни очи и коса, разбъркана на челото.

— Здрасти, Сами.

— А, ти ли си — каза той. — Помислих си, че е тя.

— Тя също е тук — отвърнах.

— Кажи й да си бие камшика. Не искам да я виждам.

Камила беше отстъпила до стената на колибата. Обърнах се към нея и видях, че се усмихва, за да прикрие неудобството си. И на тримата ни беше много студено и тракахме със зъби. Сами отвори вратата по-широко:

— Ти можеш да влезеш. Тя — не.

Влязох вътре. Беше тъмно почти като в рог, миришеше на старо бельо и съня на болно тяло. От една цепнатина на прозореца, покрит със зебло, проникваше бледа светлина. Преди да успея да го спра, Сами вече беше залостил вратата.

Той беше по наполеонки. Подът беше от пръст — суха, песъчлива и студена. Той дръпна зеблото от прозореца и в стаята нахлу светлината на зората. Беше толкова студено, че около устата ни се кълбеше пара.

— Пусни я да влезе, Сами — казах. — Какво толкова.

— Тази кучка не — отвърна той.

Стоеше по наполеонки, а на коленете и лактите му имаше петна от мръсотия. Беше висок, кльощав, като жив труп, почернял почти като негър. Отиде до един мангал с въглища и се зае да пали огън. Когато заговори отново, гласът му се беше променил и говореше меко.

— Миналата седмица написах още един разказ — каза. — Мисля, че този път е добър. Бих искал да го прочетеш.

— Разбира се — отвърнах. — И все пак, Сами. Тя ми е приятелка.

— Пфу — каза той. — Няма смисъл от нея. Луда за връзване. Само проблеми ще си имаш с нея.

— Нищо де, пусни я. Навън е студено.

Той отвори вратата и се подаде навън:

— Ей, ти!

Чух как момичето хлипа и се опитва да се овладее.

— Да, Сами?

— Не стой отвън като глупачка — каза той. — Ще влизаш ли, или не?

Тя влезе като изплашена сърна, а той се върна до мангала.

— Не ти ли казах, че не искам повече да идваш тук?

— Аз го доведох — отвърна тя. — Артуро. Той искаше да си поговорите за писането. Нали, Артуро?

— Точно така.

Не можех да я позная. Цялата й сила и слава сякаш беше изтекла като кръв от вените й. Стоеше встрани, сама, без дух и воля, с отпуснати рамене и глава, която сякаш беше твърде тежка за шията й.

Сами се обърна към нея:

— Ти. Донеси дърва.

— Аз ще отида — намесих се.

— Тя да отиде — каза той. — Тя знае къде са дървата.

Наблюдавах как се измъква навън. След малко се върна, натоварена с дърва. Изсипа ги в един сандък до мангала и безмълвно започна да подхранва огъня, като му подаваше пръчка след пръчка. Сами седна на един сандък в другия край на стаята, за да си обуе чорапите. Не спираше да говори за разказите си — безкраен поток от дрънканици. Камила отчаяно стоеше до мангала.

— Ти — каза той. — Направи кафе.

Камила се подчини и ни поднесе кафе в метални канчета. Сами, освежен от съня, беше изпълнен с въодушевление и любопитство. Седяхме близо до огъня, а аз бях уморен и сънлив и пламъците си играеха с натежалите ми клепачи. Зад нас, около нас, Камила не се спираше. Измете колибата, оправи леглото, изми чиниите, прибра захвърлените дрехи и не спря да шета. Колкото повече говореше Сами, толкова по-сърдечен и фамилиарен ставаше. Интересуваше се повече от финансовата страна на писателската професия, отколкото от самото писане. Колко плаща това списание, колко плаща онова списание и прочие; освен това беше убеден, че разказите се продават само с връзки. Човек трябваше да има братовчед, брат или нещо подобно в някоя редакция, за да приемат някой от разказите му. Нямаше смисъл да го разубеждавам и аз не се опитах, защото осъзнавах, че трябва да си намери някакво обяснение на факта, че просто не може да пише добре.

Камила ни приготви закуска и ние се нахранихме от чинии, които държахме в скута си. Закуската се състоеше от пържен качамак, бекон и яйца. Сами ядеше с особения енергичен апетит на болните хора. След това Камила събра тенекиените чинии и ги изми. После и тя закуси, седнала в далечния ъгъл — не издаваше нито звук, освен потракването на вилицата по металната чиния. Сами не спря да говори през цялата дълга сутрин. Всъщност нямаше никаква нужда от съвети за писането. Смътно си спомням, че през мъглата на съня чувах как всъщност той ми казва как трябва и как не трябва да се правят нещата. Но аз бях твърде уморен. Помолих да ме извини. Той ме изведе навън, в една палмова горичка. Въздухът вече беше топъл, а слънцето беше високо в небето. Легнах в хамака и заспах, а последното нещо, което си спомням, беше как Камила се е надвесила над една вана, пълна с тъмна вода, и пере няколко чифта гащи и ризи.

Тя ме събуди след шест часа, за да ми каже, че е станало два следобед и трябва да тръгваме обратно. Беше на работа в „Бюфет Колумбия“ от седем. Попитах я дали е спала. Тя отрицателно поклати глава. Лицето й беше като ръкопис, по който се четяха тъга и изтощение. Слязох от хамака и се изправих в горещия въздух на пустинята. Дрехите ми бяха подгизнали от пот, но се чувствах отпочинал и освежен.

— Къде е геният? — попитах.

Тя кимна към колибата. Отидох до вратата, като по пътя се промуших под един дълъг простор, натежал от множество чисти, вече сухи дрехи.

— Ти ли изпра всичко това? — попитах.

— Беше забавно — усмихна се тя.

От колибата се чуваше силно хъркане. Надникнах вътре. Сами лежеше на нара, гол до кръста, с отворена уста, разперени ръце и крака. Отдалечих се на пръсти оттам.

— Сега е нашият шанс — казах. — Да тръгваме.

Камила влезе в колибата и тихо се приближи до Сами. Гледах от прага как се навежда над него, как изучава лицето и тялото му. После се наведе още и лицето й се доближи до неговото, все едно се канеше да го целуне. Но точно в този момент той се събуди и очите им се срещнаха.

— Изчезвай — каза той.

Тя се обърна и излезе. По пътя обратно до Лос Анджелис никой от нас не каза нито дума. Дори когато ме остави пред хотел „Алта Лома“, дори тогава не проговорихме, но тя ми се усмихна за благодарност, а аз се усмихнах от съчувствие, и после тя си тръгна. Вече беше тъмно и розовото петно на залеза гаснеше над западния хоризонт. Слязох до стаята си, прозинах се и се хвърлих на леглото. Докато лежах там, изведнъж си спомних за гардероба. Станах и отворих вратата. Всичко вътре изглеждаше както трябва, костюмите ми висяха от закачалките, куфарите ми бяха подредени на най-горния рафт. Но вътре нямаше крушка. Запалих клечка кибрит и огледах пода. В ъгъла забелязах една изгоряла клечка кибрит и известно количество от някакво кафяво вещество, което приличаше на едро смляно кафе. Притиснах пръст към него и го близнах с език. Веднага познах какво е: марихуана. Бях сигурен в това, защото веднъж Бени Коен ми беше показал марихуана, за да ме предупреди да не се доближавам до нея. Ето защо беше стояла вътре. Човек трябваше да застане във въздухонепроницаема стая, за да пуши марихуана. Това обясняваше и защо са преместени двете постелки: беше ги използвала, за да закрие цепнатината под вратата на гардероба.

Камила пушеше марихуана. Подуших въздуха в гардероба, притиснах носа си към дрехите, които висяха там. Миришеше на изгоряла царевична коса. Камила пушеше марихуана.

Не че беше моя работа, но все пак това беше Камила; беше ме измамила и се беше подиграла с мен, и обичаше друг, но все пак беше толкова красива и аз имах толкова голяма нужда от нея, така че реших да стане моя работа. В единайсет на същата вечер я чаках в колата й.

— Значи пушиш марихуана — казах аз.

— От време на време — отвърна тя. — Когато съм уморена.

— Ще престанеш — казах аз.

— Не съм пристрастена — оправда се тя.

— Въпреки това престани.

Тя сви рамене.

— Не ми пречи.

— Закълни ми се, че ще спреш.

Тя се прекръсти.

— Заклевам се. Да умра, ако лъжа.

Но в този момент говореше на Артуро, а не на Сами. Знаех, че няма да спази обещанието си. Тя запали колата и подкара по Бродуей до Осма улица, а после зави на юг към авеню Сентрал.

— Къде отиваме? — попитах аз.

— Почакай и ще видиш.

Влязохме в чернокожите квартали на Лос Анджелис — авеню Сентрал с нощните клубове, изоставените апартаменти и полуразрушените офиси, самотната улица на негърската бедност и нощния живот на белите. Спряхме под навеса на едно нощно заведеше, което се казваше „Клуб Куба“. Камила познаваше портиера — гигант в синя униформа със златни копчета.

— По работа — обясни тя.

Той се ухили, махна на някой да заеме мястото му и скочи на бронята на колата. Направи го по навик, без да се замисля, все едно вече го беше правил преди.

Камила зави зад ъгъла и продължи по още две улици, докато не стигнахме до една алея. Зави в нея, изгаси фаровете и внимателно вкара колата в мрака. Стигнахме до края на алеята и тя загаси мотора. Там едрият негър скочи от бронята, запали фенерче и ни махна да го последваме.

— Може ли да попитам какво точно правим, по дяволите? — обадих се аз.

Влязохме през една врата. Негърът вървеше отпред. Държеше Камила за ръката, а тя държеше мен. Минахме по един дълъг коридор. Подът беше гол, покрит с паркет. Ехото от стъпките ни се носеше по горните етажи като шума от ято подплашени птици. Изкачихме се по три стълбища и продължихме по друг коридор. В края му имаше врата. Негърът я отвори. Вътре цареше пълен мрак. Влязохме. В стаята вонеше на дим, който не се виждаше, но пареше на очите като белина. Димът ме задави и изпълни ноздрите ми. Започнах да се боря да си поема дъх в тъмното. После негърът светна с фенерчето си.

Лъчът светлина обиколи малката стая. Навсякъде се виждаха тела на чернокожи мъже и жени, може би общо десетина, които лежаха по пода и на едно легло, съставено само от матрак и пружини. Виждах очите им — разширени, сиви, подобни на мекотели в лъча от фенерчето. Постепенно свикнах с дима и започнах да различавам навсякъде около себе си малки червени точки светлина, защото всички до един пушеха марихуана тихо в мрака; вонята прониза дробовете ми. Едрият негър разчисти леглото от хората, които го заемаха, като ги прехвърли на пода като чували, и си послужи с фенерчето, за да изрови нещо от една дупка в матрака. Беше кутия за тютюн „Принц Албърт“. Той отвори вратата и ние го последвахме обратно надолу по стълбите и през същия мрак до колата. Там той подаде кутията на Камила, а тя му даде два долара. Откарахме го обратно до работното му място на портиер и продължихме по авеню Сентрал до центъра на Лос Анджелис.

Не знаех какво да кажа. Отидохме с колата до нейния апартамент на улица Темпъл. Сградата беше болна — заразена и умираща под слънцето. В апартамента й имаше сгъваемо легло, радио и мръсни мебели със синя тапицерия. По килима на пода се виждаха трохи и кал, а в ъгъла, разперено като гол човек, лежеше филмово списание. Наоколо се виждаха евтини порцеланови кукли — сувенири от безвкусни нощи, прекарани в морски курорти. Имаше колело със спаднали гуми, което не беше използвано отдавна. В един ъгъл имаше въдица с оплетена корда и кукички, а срещу нея — прашна пушка. Под дивана имаше бейзболна бухалка, а сред възглавниците на фотьойла беше натъпкана библия. Леглото не беше сгънато, а чаршафите на него не бяха чисти. На едната стена имаше репродукция на „Синьото момче“ на Томас Гейнсбъро, а на другата — литография на индианец, вдигнал ръце към небето.

Влязох в кухнята, подуших мръсотията в умивалника и видях мазните тигани на печката. Отворих хладилника и видях вътре само една консерва кондензирано мляко и една бучка масло. Вратата му не се затваряше както трябва — някак си го очаквах. Погледнах в гардероба зад сгъваемото легло и видях много дрехи и много закачалки, но всички дрехи лежаха на пода, а закачалките бяха празни. Единственото изключение беше една абсурдна сламена шапка.

Ето къде живееше тя! Усещах въздуха, докосвах нещата й с пръстите си, вървях по пода с краката си. Беше точно както си го представях. Нейният дом. Можех да го позная и със завързани очи, защото миризмата й го владееше, а изгубеното й, напрегнато съществуване го изпълваше като част от някакъв безнадежден план. Апартамент на улица Темпъл, апартамент в Лос Анджелис. А всъщност тя принадлежеше на хълмовете, на пустините, на планините — и беше в състояние да съсипе всеки апартамент, всеки малък затвор като този. Точно така трябваше да бъде, така беше и във въображението ми, и в моите планове за нея. Това беше нейният дом, нейната руина, нейната съсипана мечта.

Тя свали палтото си и се хвърли на дивана. Видях как отчаяно се вторачи в мръсния килим. Седнах на неудобния фотьойл, запалих цигара и оставих очите си да се плъзгат по извивката на гърба и хълбоците й. Първо тъмният коридор на онзи хотел на авеню Сентрал със зловещия негър, черната стая и пушачите на марихуана, а сега и това момиче, влюбено в един мъж, който я мразеше. Всичко беше направено от една и съща материя — извратена, упоена, фасциниращо грозна. На улица Темпъл беше полунощ, а между нас имаше една кутия, пълна с марихуана. Камила лежеше на дивана, дългите й пръсти бяха отпуснати до килима — чакаше, безжизнена и уморена.

— Опитвал ли си? — попита ме тя.

— В никакъв случай — отвърнах.

— От един път нищо няма да ти стане.

— В никакъв случай.

Тя седна на дивана и потърси кутията с марихуана в чантата си. Извади цигарени хартийки. Изсипа марихуана в една от тях, сви цигара, облиза я, стисна двата края и ми я подаде. Взех я от ръката й, макар че повторих:

— В никакъв случай.

Тя сви друга цигара за себе си. После се изправи и затвори прозорците, здраво ги залости с резетата. Свали една завивка от леглото и я натъпка под вратата. Огледа се внимателно. Погледна и към мен. Усмихна се.

— При всеки човек ефектът е различен — обясни. — Може да ти стане тъжно и да се разплачеш.

— В никакъв случай — отвърнах.

Тя запали цигарата си и ми поднесе огънчето.

— Не бива да правя това — възразих.

— Поеми от дима — каза тя. — После го задръж. Колкото можеш. Докато не те заболи. Чак тогава го изпусни.

— Лоша работа — казах аз.

Поех от дима. Задържах го. Задържах го дълго, докато не ме заболя. Чак тогава го изпуснах. Камила се отпусна на дивана и направи същото.

— Понякога трябват по две цигари — каза.

— Нищо няма да ми стане — уверих я аз.

Изпушихме цигарите, докато не започнаха да парят на пръстите ни. После аз свих още две. По средата на втората започнах да го усещам — чувството, че се носиш над земята, възторгът от това, че си победил пространството, невероятното чувство за сила и власт. Засмях се и вдъхнах отново. Тя лежеше пред мен, а на лицето й отново беше изписана хладната сласт от предишната вечер, онази цинична страст. Но аз вече бях отвъд тази стая, отвъд границите на тялото си, и се носех в земя на ярки луни и примигващи звезди. Бях недосегаем. Не бях на себе си — бях друг човек, изпълнен с мрачно щастие и необяснима смелост. На масичката до мен имаше лампа — протегнах се, разгледах я и я пуснах на пода.

Тя се натроши на парчета. Разсмях се. Камила чу шума, видя какво съм направил и също се разсмя.

— Какво смешно има? — попитах.

Тя отново се разсмя. Станах, прекосих стаята и я прегърнах. Ръцете ми бяха ужасно силни и тя се задъха, когато усети силата и желанието ми.

Гледах как се изправя и си съблича дрехите, и си припомних далечното си земно минало, когато бях видял същото изражение на лицето й, същото покорство и страх, и си спомних една колиба и Сами, който й казваше да излезе и да донесе дърва. И стана така, както бях сигурен, че ще стане — рано или късно. Тя пропълзя в прегръдките ми и аз се разсмях на сълзите й.

И когато всичко свърши, когато сънят за полета към избухващите звезди изчезна и се върна плътта, която държеше кръвта ми в прозаичните си канали, когато се върнаха печалната мръсна стая, безсмисленият празен таван и умореният похабен свят, аз не изпитвах нищо друго, освен старото чувство за вина, за престъпление и наказание, за греха на разрушението. Седях до нея, а тя лежеше на дивана. Гледах килима. Видях парчетата стъкло от строшената лампа. И когато се изправих, за да прекося стаята, усетих болка — острата агония на плътта на краката ми, разкъсана от собствената ми тежест. Болеше със заслужена болка. Краката ми бяха порязани, когато си обух обувките и излязох от този апартамент, навън в яркото изумление на нощта. С накуцване поех обратно по дългия път към стаята си. И си мислех, че никога повече няма да видя Камила Лопес.

Седемнайсета глава

Но в живота ми се задаваха големи събития, а нямаше с кого да ги споделя. Дойде денят, в който завърших историята на Вера Ривкен, а след него и ефирните дни, в които я редактирах, като се носех без усилие по течението — само още няколко дни, Хакмът, и ще ти покажа нещо велико. После и редакцията свърши, изпратих ръкописа и ми оставаше само да чакам и да се надявам. Отново започнах да се моля. Ходех на литургия и причастие. Веднъж отидох на вечерна служба. Палех свещи пред олтара на Светата дева. Молех се за чудо.

И чудото стана. И стана ето така: веднъж стоях до прозореца в стаята си и гледах как една буболечка пълзи по перваза. Беше четвъртък следобед, три и петнайсет. На вратата се почука. Отворих и видях едно момче от телеграфната служба. Разписах се за телеграмата, седнах на леглото и се почудих дали виното най-сетне не беше съсипало окончателно сърцето на стария. Но в телеграмата пишеше: „Книгата ви е приета, изпращам договора по пощата. Хакмът.“ Това беше всичко. Пуснах телеграмата на килима. Не помръдвах. После паднах на колене и започнах да целувам телеграмата. Пропълзях под леглото и останах там. Вече нямах нужда от слънцето. Нито от земята, нито от небето. Просто лежах там и можех да умра, без да съжалявам за нищо. Вече нищо не можеше да ми се случи. Животът ми беше свършил.

Дали договорът щеше да пристигне с въздушна поща? През следващите няколко дни само кръстосвах напред-назад из стаята си. Четях вестниците. Въздушната поща не беше удобна, беше твърде рискована. Долу въздушната поща. Всеки ден падаха нови самолети, покриваха земята с останките си, убиваха пилотите си на място: не, това беше твърде опасно, работа за авантюристи, а къде ми беше договорът, по дяволите? Обадих се в пощата. Как са условията за въздушни полети над планините? Добри. Всички самолети ли са кацнали в добро състояние? Да. Няма ли катастрофи? Не. Тогава къде ми е договорът? Дълго време се упражнявах да се подписвам. Реших да използвам и бащиното си име — така цялото ми име щеше да гласи Артуро Доминик Бандини, или А. Д. Бандини, или Артуро Д. Бандини, или А. Доминик Бандини. Договорът пристигна в понеделник сутринта, с първокласна поща. Заедно с него пристигна и чек за петстотин долара. Петстотин долара, Господи Боже! Бях станал един от свръхбогатите. Можех да се пенсионирам завинаги.

Войната в Европа, новата реч на Хитлер, проблемите в Полша — това бяха горещите теми на деня. Какви дреболии! Слушайте, войнолюбци, слушайте, пенсионери от фоайето на хотел „Алта Лома“, слушайте истинската новина: тя е написана на този лист хартия със засукания дребен шрифт и се отнася за моята книга! По дяволите този Хитлер, това е по-важно от Хитлер, това е моята книга! Тя няма да разтърси света, няма да убие никого, няма да стреля нито веднъж, да, но вие ще я помните до деня на смъртта си, ще лежите на смъртния си одър и с последния си дъх ще се усмихнете и ще си спомните за тази книга. Историята на Вера Ривкен — истинската история на живота.

Но те не се интересуваха от мен. Предпочитаха войната в Европа, комиксите и клюките за Луела Парсънс — трагични, бедни духом хора. Аз седях във фоайето и тъжно клатех глава.

Но все пак някой трябваше да научи за книгата ми и това беше Камила. Не я бях виждал от три седмици, от инцидента с марихуаната на улица Темпъл. Но тя не беше на работа в бюфета. На нейно място работеше друго момиче. Попитах за Камила. Другото момиче не искаше да ми каже нищо. „Бюфет Колумбия“ изведнъж се беше превърнал в гроб. Попитах дебелия барман. Камила не била идвала от две седмици. Уволнена ли е? Не можел да каже. Болна ли е? Не знаел. Той също не искаше да говори.

Можех да си позволя такси. Можех да си позволя двайсет таксита, с които да се возя денонощно. Взех едно такси до апартамента на Камила на улица Темпъл. Почуках на вратата й, но никой не отговори. Опитах бравата. Вратата се отвори, вътре беше тъмно и аз светнах лампата. Камила лежеше на сгъваемото си легло. Лицето й беше като цвета на стара роза, притисната и изсушена в книга — толкова жълтеникаво, че само очите й блестяха, за да покажат, че в нея има живот. В стаята вонеше. Щорите бяха спуснати и вратата не искаше да се отвори докрай, докато не изритах килима от прага. Тя ахна, когато ме видя. Зарадва се да ме види.

— Артуро! — каза. — О, Артуро!

Не казах нищо за книгата или за договора. На кого му пукаше за някакъв си роман, за още един проклет роман? Паренето в очите ми беше за нея — очите ми си спомняха едно диво, стройно момиче, което тича по плажа на лунната светлина, едно красиво момиче, което танцува с подноса за бира в заоблените си ръце. А сега тя лежеше тук, разбита от живота, а чинийката до нея преливаше от кафяви фасове. Беше се отказала от всичко. Искаше да умре. Това бяха думите й.

— Вече не ми пука — така каза.

— Трябва да ядеш — казах аз, защото лицето й беше само череп, върху който беше опъната жълта кожа.

Седнах на леглото и я хванах за ръката, усетих костите под пръстите си, останах изненадан, че костите й са толкова дребни — защото преди беше толкова изправена, закръглена и висока.

— Не се храниш — продължих.

Но тя не искаше да яде.

— Въпреки това трябва да ядеш — настоях.

Излязох и започнах да купувам разни неща. На няколко метра по-надолу на улицата имаше малка бакалия. Поръчвах всичко от цели рафтове. Дайте ми всичко това и всичко на онзи рафт, дайте ми това и онова. Мляко, хляб, сокове в консерва, плодове, масло, зеленчуци, месо, картофи. Връщах се три пъти до магазина, докато отнеса всичко в апартамента й. Когато натрупах всичко в кухнята, започнах да разглеждам нещата, да се почесвам и да се чудя с какво да я нахраня.

— Нищо не искам — каза тя.

Мляко. Измих една чаша и я напълних догоре. Тя седна в леглото — розовата й нощница беше скъсана на рамото и се разкъса още, докато се изправяше. Стисна носа си с пръсти и изпи млякото на три глътки, после ахна и легна обратно, ужасена и отвратена от вкуса му.

— Плодов сок — казах аз. — От грозде. По-сладък е, ще ти хареса.

Отворих една бутилка, напълних друга чаша, подадох й я. Тя я глътна наведнъж, легна и започна да диша учестено. После се наведе през ръба на леглото и повърна. Почистих повръщаното. Почистих целия апартамент. Измих чиниите и изтърках умивалника. Измих лицето й. Забързах надолу по стълбите, хванах едно такси и обиколих целия град, докато намеря откъде да й купя чиста нощница. Купих също бонбони и цяла купчина илюстровани списания — „Виж“, „Чуй“, „Кой“, „Мой“ и всички останали, за да има с какво да се разсейва.

Когато се върнах, вратата беше заключена. Знаех какво означава това. Започнах да я блъскам с юмруци и да я ритам с пети. Трясъкът отекваше из цялата сграда. По коридора започнаха да се отварят вратите на другите апартаменти и навън занадничаха хора. Една жена се качи от долния етаж, облечена в стар халат за баня. Беше хазяйката; разпознавам хазяйките от пръв поглед. Тя застана на края на стълбището, защото очевидно се боеше да се приближи.

— Какво искаш? — попита.

— Вратата е заключена — обясних. — Трябва да вляза вътре.

— Остави момичето на мира — каза тя. — Знам ги такива като тебе. Остави горкото момиче или ще извикам полиция.

— Аз съм й приятел — казах.

Отвътре се чу приповдигнатият истеричен смях на Камила, после тя замаяно изкрещя:

— Не ми е приятел! Да се маха!

После отново се разнесе смехът й — писклив и изплашен като птичка, затворена в стаята като в кафез. Атмосферата беше неприятна и злокобна. Двама мъже по ризи с къси ръкави се появиха в другия край на коридора. По-едрият, който пушеше пура, оправи панталоните си и каза:

— Дай да го изхвърлим оттук.

Тогава се раздвижих, бързо отстъпих от тях, минах покрай презрителната усмивка на хазяйката и слязох по стълбите до коридора на долния етаж. Когато излязох на улицата, се затичах. На ъгъла на Бродуей и улица Темпъл видях паркирано такси. Качих се и казах на шофьора да кара, накъдето иска.

Не, наистина не беше моя работа. Но все още си спомнях черната грива, дивната глъбина на очите й, тръпката в дъното на стомаха ми в първите дни, когато се запознах с нея. Стоях далеч оттам в продължение на два дни, но после не можех да го понеса повече; исках да й помогна. Исках да я измъкна от този капан с евтини завеси, да я изпратя някъде на юг, някъде край морето. Можех да го направя. Имах цял куп пари. Сетих се за Сами, но той я мразеше твърде дълбоко и лично. Ако само можеше да се махне от града за малко, това щеше да помогне много. Реших да опитам още веднъж.

Беше към обяд. В хотелската ми стая беше горещо, твърде горещо. Именно жегата ме накара да го направя — лепкавата скука, прахът над земята, горещите вълни от пустинята Мохаве. Отидох до задния вход на блока на улица Темпъл. Там имаше дървено стълбище, което водеше към втория етаж. В ден като днешния вратата й сигурно беше отворена, за да става течение от прозореца.

Оказах се прав. Вратата беше отворена, но самата тя не беше там. Нещата й бяха натрупани в средата на стаята — кашони и куфари, от които се подаваха намачканите краища на дрехи. Леглото беше спуснато и завивките ги нямаше, виждаше се единствено голият матрак. Някой беше заличил от апартамента й всички следи от човешко присъствие. Долових и миризмата на дезинфектант. Бяха ваксинирали стаята след нея. Слязох до вратата на хазяйката, като прескачах по три стъпала наведнъж.

— Ти! — каза тя, когато отвори вратата. — Ти! — повтори и я затръшна.

Застанах отвън, за да я умолявам.

— Аз съм й приятел — казах. — Кълна се в Бога. Искам да й помогна. Трябва да ми повярвате.

— Махни се или ще повикам полицията.

— Тя беше болна — продължих. — Имаше нужда от помощ. Искам да направя нещо за нея. Повярвайте ми, моля ви.

Вратата се отвори. Жената застана на прага и ме погледна право в очите. Беше средна на ръст, набита, а по строгото й лице не се четяха никакви емоции.

— Влез — каза.

Пристъпих в една потискаща стая, странна и украсена с фантастични устройства — пиано, заринато с фотографии в тежки рамки, шалове в неестествени цветове, претенциозни лампи и вази. Хазяйката ми предложи да седна, но аз останах прав.

— Момичето си замина — каза тя. — Полудя. Наложи се да я изгоня.

— Къде е сега? Какво е станало?

— Наложи се да го направя. А беше добро момиче.

Била принудена да повика полицията — поне така каза. Станало на следващата вечер, след като съм идвал. Камила полудяла, започнала да мята чинии, да изхвърля мебели от прозореца, да пищи и да рита по стените, да кълца завесите с нож. Хазяйката се обадила в полицията. Полицията пристигнала, разбила вратата и я усмирила. Но полицаите отказали да я отведат. Само я задържали и се опитали да я успокоят, докато не пристигнала линейката. После я отвели — тя виела и се боричкала със санитарите. Историята свършваше дотук, с допълнението, че Камила дължала наем за три седмици и била причинила непоправими щети на мебелите и апартамента. Хазяйката спомена някаква сума и аз я платих. Тя ми даде разписка и се усмихна мазно и двулично:

— Знаех си, че си добро момче. Веднага го разбрах. Но човек просто не може да си позволи да вярва на непознати в този град.

Взех трамвая до общинската болница. Когато й казах името Камила Лопес, сестрата на рецепцията провери в болничната книга.

— Тук е — каза. — Но сега няма свиждане.

— Как е?

— Не мога да ви отговоря.

— Кога мога да я видя?

Денят за свиждане беше сряда. Трябваше да чакам още четири дни. Излязох от огромната болница и тръгнах покрай нея. Гледах прозорците и обикалях дворовете. После се върнах с трамвая до улица Хил и Бънкър Хил. Четири дни. Убих времето, като играех на флипери и ротативки. Не ми вървеше. Загубих много пари, но пък убих много време. Във вторник следобед слязох пеша до центъра и започнах да купувам разни неща за Камила. Купих й портативно радио, кутия бонбони, нощница и много кремове за лице и други подобни. После отидох в един цветарски магазин и поръчах две дузини камелии. Когато пристигнах в болницата в сряда следобед, бях натоварен като магаре. През нощта камелиите бяха увехнали, защото не се бях сетил да ги сложа във вода. Докато се изкача по стълбището в болницата, от лицето ми потече пот. Знаех си, че луничките ми са започнали да избиват — едва ли не ги усещах как изскачат една по една на лицето ми.

На рецепцията беше същата сестра. Разтоварих подаръците на един стол и помолих да видя Камила Лопес. Сестрата провери в болничната книга.

— Госпожица Лопес вече не е тук — обясни ми тя. — Прехвърлили са я.

Бях уморен и ми беше горещо.

— Къде е сега?

Тя отново не можеше да ми каже и аз изръмжах.

— Аз съм й приятел — обясних настоятелно. — Искам да й помогна.

— Съжалявам — каза сестрата.

— Кой може да ми каже?

Да, кой можеше да ми каже това? Обиколих цялата болница, качих се и слязох по всички етажи. Срещнах се с лекари, помощник-лекари, медицински сестри и помощник-сестри, чаках във фоайета и коридори, но никой не искаше да ми каже нищо. Всички отваряха една и съща болнична книга и ми казваха едно и също: че е преместена. Но не е умряла. Всички бяха съгласни по този въпрос и изобщо не отлагаха отговора: не, не е умряла, просто са я преместили. Нямаше никакъв смисъл. Излязох навън и отидох до спирката на трамвая под ослепителната светлина на слънцето. Докато се качвах в трамвая, си спомних за подаръците. Бяха останали някъде там, но не можех да си спомня дори в коя чакалня. Не ми пукаше. Отчаяно се повлякох обратно към Бънкър Хил.

Очевидно я бяха преместили в друго държавно или общинско болнично заведение, защото тя не можеше да си позволи частна болница. Камила нямаше пари. Аз имах. И трите ми джоба бяха пълни с пари, а вкъщи, в другите ми панталони, имаше още. Можех да събера всички пари и да им ги занеса, но те пак нямаше да ми кажат какво е станало с нея. За какво ми бяха тези пари? И без това щях да ги похарча, а тези коридори, изпълнени с мирис на етер, тези загадъчни доктори с тихи гласове, тези мълчаливи и упорити сестри ме объркваха. Слязох от трамвая замаян. На половината от стълбището на Бънкър Хил седнах в един вход и се загледах в града под краката си — в мъгливата прашна мараня на късния следобед. От улиците се издигаше жега, която изпълваше ноздрите ми. Над града се носеше белезникав облак, като мъгла. Но не беше мъгла: беше жегата от пустинята, горещите вълни от Мохаве и Санта Ана, безкръвните бели пръсти на пустошта, които се протягаха, за да си приберат детето.

На следващия ден разбрах какво бяха направили с Камила. Влязох в един магазин в центъра, обадих се по телефона на междуградски разговор и успях да се свържа с общинския институт за душевноболни в Дел Мария. Помолих момичето от централата да ми каже как се казва докторът, който е началник на института.

— Доктор Даниълсън — отговори тя.

— Свържете ме с кабинета му.

Тя ме свърза и чух друг женски глас:

— Кабинетът на доктор Даниълсън.

— Обажда се доктор Джоунс — казах. — Трябва да говоря с доктор Даниълсън. Спешно.

— Момент, моля.

После се чу мъжки глас:

— Даниълсън на телефона.

— Здравейте, докторе — казах аз. — Обажда се доктор Джоунс, Едмънд Джоунс от Лос Анджелис. При вас са прехвърлили една пациентка от общинската болница, госпожица Камила Лопес. Как е тя?

— Все още не можем да кажем — отвърна Даниълсън. — Продължаваме да я наблюдаваме. Едмънд Джоунс ли казахте?

Затворих. Поне вече знаех къде се намира. Но да го знам беше едно, а да се опитам да я видя — съвсем друго. Нямаше да стане. Говорих с хора, които разбираха от тези неща. Човек трябваше да е роднина на пациента и да може да го докаже. Трябваше да се пише молба за свиждане, която се одобряваше след щателно проучване. На пациентите не можеха да се пишат писма или да се изпращат подаръци. Не отидох до Дел Мария. Бях се уверил, че съм направил всичко, което ми е по силите. Тя беше невменяема и това не беше моя работа. А освен това обичаше Сами.

Дните минаваха и започнаха зимните дъждове. Настъпи краят на октомври и пристигнаха първите печатни копия от моята книга. Купих си кола — форд, модел 1929. Беше кабриолет, но беше бърза като вятъра, и когато отново дойде сухото време, започнах да си правя дълги разходки нагоре по бреговата ивица до Вентура и Санта Барбара и надолу до Сан Клементе и Сан Диего, като следвах бялата линия на шосето, качил крака на таблото, а главата ми се пълнеше с планове за нова книга — нощ след нощ, свързани от дни на мечтание, каквито дотогава не бях познавал, дни на спокойствие, в което не смеех да се съмнявам. Обикалях града като хищник с моя форд: откривах тайнствени алеи, самотни дървета и прогнили стари къщи, сякаш изплували от далечното минало. Ден и нощ живеех в моя форд, като спирах само да си поръчам хамбургер и чаша кафе в странните крайпътни кафенета. Това беше живот за истински мъж: да бродиш, да спираш за малко и да продължаваш, завинаги да следваш бялата линия покрай брега, да се отпуснеш зад волана, да запалиш нова цигара и тромаво да потърсиш смисъла в озадачаващото небе на пустинята.

Една вечер стигнах до онова място в Санта Моника, където двамата с Камила бяхме ходили да плуваме в първите дни. Спрях и погледах пяната на вълните и тайнствената мъгла. Спомних си за момичето, което тичаше през прибоя, като се опиваше от дивата свобода на онази нощ. О, онази Камила, онова момиче!

А една вечер в средата на ноември вървях по улица Спринг и тършувах в антикварните книжарници. „Бюфет Колумбия“ беше само на една пресечка разстояние. Какво пък, по дяволите, казах си аз — ще го направя за доброто старо време. Отидох дотам и си поръчах бира. Вече бях от старите клиенти. Можех да се оглеждам снизходително и да си спомням времената, когато това място все още не беше отишло по дяволите. Но вече не беше така. Никой не ме познаваше — нито новата сервитьорка с уста, пълна с дъвка, нито двете музикантки, които продължаваха да стържат „Приказки от виенската гора“ на цигулка и пиано.

Но дебелият барман ме помнеше. Стив, Винс или Вини, не си спомнях точно как се казваше.

— Отдавна не съм те виждал — подхвърли той.

— От времето на Камила — отвърнах.

Той цъкна с език:

— Лоша работа. Беше добро момиче.

И това беше всичко. Изпих втора бира, после трета. Той ме почерпи с четвъртата, а аз поръчах по още една и за двама ни. По този начин мина един час. След това той спря пред мен, бръкна в джоба си и извади една изрезка от вестник.

— Сигурно вече си виждал това — каза.

Взех хартийката. Съобщението заемаше не повече от шест реда, със заглавие на два реда, и беше изрязано от долната част на някоя вътрешна страница:

„Днес местните органи на реда издирваха Камила Лопес, 22, от Лос Анджелис, чието изчезване от лудницата в Дел Мария беше установено снощи.“

Изрезката беше отпреди една седмица. Оставих бирата си и бързо излязох оттам, а после се изкачих по хълма до стаята си. Нещо ми подсказа, че тя ще дойде там. Усещах желанието й да се върне в моята стая. Придърпах си един стол и седнах с крака на перваза, на светнати лампи, като пушех и чаках. Дълбоко в себе си усещах, че ще дойде, защото няма към кого друг да се обърне. Но тя не дойде. Легнах си, като оставих лампите светнати. Останах в стаята си през по-голямата част от следващия ден и през цялата следваща нощ, като очаквах трополенето на камъчета по прозореца. След третата нощ убеждението ми, че ще дойде, започна да отслабва. Не, нямаше да дойде тук. Щеше да избяга при Сами, при истинската си любов. Последният човек, за когото щеше да се сети, щеше да бъде Артуро Бандини. Това ме устройваше чудесно. В крайна сметка, аз вече бях романист, а също и автор на разкази, нищо че нямаше кой друг да го изтъкне, освен аз самия.

На следващата сутрин получих първата от нейните телеграми, които щеше да ми изпрати за сметка на получателя. Беше молба да изпратя по телеграфен път пари на Рита Гомес в банката „Уестърн Юниън“, град Сан Франциско. Беше подписала телеграмата с името „Рита“, но самоличността й беше очевидна. Изпратих й двайсет долара и я помолих да слезе на юг до Санта Барбара, където щях да я посрещна. Тя ми изпрати телеграма със следния отговор: „Предпочитам да отида на север благодаря извинявай Рита.“

Втората телеграма пристигна от Фресно. Отново беше молба за пари, които да изпратя на Рита Гомес в „Постъл Телеграф“. Дойде два дни след първата телеграма. Слязох до центъра пеш и изпратих петнайсет долара. Дълго време седях в телеграфната служба и мислех какво да й напиша с парите, но не можах да реша. Накрая се отказах и изпратих само парите. На света нямаше думи, с които да направя впечатление на Камила Лопес. Но едно беше сигурно. Заклех се в него, докато се прибирах към хотела: тя нямаше да получи повече пари от мен. Отсега нататък щях да внимавам.

Третата й телеграма пристигна в неделя вечерта, със същото съобщение, този път от Бейкърсфийлд. Не наруших обещанието си цели два часа. После си я представих как броди без пукнат цент и може би я блъска влак. Изпратих й петдесет долара със съобщение да си купи дрехи и да се пази от дъжда.

Осемнайсета глава

Три дни по-късно се прибрах вечерта от обикалянето с колата и открих, че вратата на хотелската ми стая е заключена отвътре. Знаех какво означава това. Почуках, но никой не отговори. Повиках я по име. Забързах по коридора до задния изход и изтичах по склона на хълма до прозореца на стаята. Прозорецът беше затворен, а завесата отвътре беше спусната, но имаше цепнатина, през която се виждаше вътре. Лампата на бюрото ми беше светната, така че се виждаше цялата стая, но Камила я нямаше никъде. Вратата на гардероба обаче беше затворена и аз се досетих, че е там. Тихо отворих прозореца от външната страна и се шмугнах в стаята. Постелките на пода не се виждаха никъде. Отидох на пръсти до вратата на гардероба. Чувах как мърда вътре, все едно седеше на пода. Долових леката миризма на марихуана, подобна на явански пипер.

Протегнах ръка към дръжката на вратата, но изведнъж ми се прииска да не я хващам по този начин. Шокът щеше да бъде също толкова голям за мен, колкото и за нея. Спомних си и за нещо, което се беше случило с мен самия, когато още бях малко момче. Беше в един гардероб като този и майка ми внезапно беше отворила вратата. Спомних си какъв ужас бях изпитал, когато ме бяха хванали, отдалечих се на пръсти от вратата на гардероба и седнах на стола си до бюрото.

Само след пет минути вече не издържах да стоя в тази стая. Не исках да разбере, че съм бил там. Пропълзях навън през прозореца, затворих го и се върнах до задния вход на хотела. Изчаках там. Когато сметнах, че вече е свършила, шумно и енергично закрачих към вратата на стаята си и нахълтах вътре.

Тя лежеше на леглото ми, закрила очи с тънката си ръка.

— Камила! — казах. — Ти си тук?

Тя скочи и ме погледна с помътнели черни очи, разгулни и замаяни, шията й се протегна и изпъкналите жили по нея се очертаха ясно. Нямаше какво да каже с устните си, но призрачното й лице със зъбите й, които вече бяха твърде бели и твърде едри за него, изплашената й усмивка — всички те говореха твърде ясно за ужаса, в който бяха потопени нейните дни и нощи. Прехапах устни, за да не се разплача. Приближих се до леглото, а тя се сви на топка и уплашено прибра колене към гърдите си, все едно очакваше да я ударя.

— Спокойно — казах аз. — Всичко ще бъде наред. Изглеждаш страхотно.

— Благодаря за парите — каза тя.

Гласът й си беше същият — дълбок, но едновременно с това носов. Беше си купила нови дрехи. Бяха евтини и крещящи: яркожълта рокля от изкуствена коприна с черен кадифен колан; синьо-жълти обувки и къси чорапи в зелено и червено. Беше ходила на маникюр и ноктите й бяха лакирани в кървавочервено, а на китките си носеше гривни от зелени и жълти мъниста. Всичко това рязко се открояваше на пепелявия фон на безкръвното й лице и шия. Винаги беше изглеждала най-добре с обикновената бяла престилка, която носеше на работа. Не я попитах нищо. Всичко, което исках да знам, беше изписано с мъчителни фрази по пустото й лице. Не ми се струваше луда. Струваше ми се, че се е поболяла от страх — ужасен страх, който се излъчваше от големите й гладни очи, изострен от наркотика.

Не биваше да остава в Лос Анджелис. Трябваше да си почине, да се храни и да спи, да пие много мляко и да прави дълги разходки. Главата ми изведнъж се изпълни с планове. Лагуна Бийч! Това беше най-доброто място за нея. Сега беше зима и можехме да си намерим евтина квартира. Можех да се грижа за нея и да започна нова книга. Вече имах идея за нова книга. Нямаше нужда да се женим — щях да бъда доволен да живеем като брат и сестра. Можехме да ходим да плуваме и да си правим дълги разходки по брега на Балбоа. Когато имаше гъста мъгла, щяхме да си оставаме край камината. Когато вятърът ревеше откъм морето, щяхме да спим под дебели одеяла. Това беше идеята в общи линии: но аз продължих да добавям нови и нови подробности, да ги изливам в ушите й като заклинания, докато лицето й просветна и тя се разплака от радост.

— И куче! — казах. — Ще ти взема кученце! Малко пале. Шотландски териер. Ще го кръстим Уили.

Тя плесна с ръце:

— Уили! Ела тук, Уили! При мен, Уили!

— И котка — добавих аз. — Сиамски котарак. Ще го кръстим Чанг. Голям котарак със златисти очи.

Тя потрепери и скри лицето си с ръце:

— Не. Мразя котки.

— Добре. Тогава без котка. И аз мразя котки.

Тя се размечта — добавяше нови краски към картината с четката на собственото си въображение, а очите й светеха от въодушевление.

— Също и кон — добави. — Когато спечелиш много пари, ще си вземем и кон.

— Ще спечеля милиони — обещах аз.

Съблякох се и легнах при нея. Тя спа лошо — събуждаше се изведнъж, стенеше и мърмореше в съня си. През нощта изведнъж седна в леглото, светна лампата и изпуши една цигара. Аз лежах със затворени очи и се опитвах да спя. Скоро след това тя стана, облече моя халат и отиде да вземе чантата си от бюрото. Чантата й беше от бяла мушама, натъпкана с разни неща. Чух как се затътри в банята в дъното на коридора с моите чехли. Нямаше я десет минути. Когато се върна, се беше успокоила. Мислеше, че спя, и ме целуна по слепоочието. Усетих миризмата на марихуана. През останалата част от нощта спа непробудно, а лицето й се къпеше в спокойствие.

В осем часа на следващата сутрин излязохме през прозореца и се спуснахме по склона на хълма до паркинга зад хотела, където беше моят форд. Камила изглеждаше ужасно, изпита и недоспала. Подкарах през града и излязох на Креншоу, а оттам — на булевард Лонг Бийч. Тя седеше и се мръщеше с наведена глава, а студеният сутрешен вятър рошеше косата й. В Мейуд спряхме до едно крайпътно кафене, за да закусим. Аз си поръчах наденичка, яйца, плодов сок и кафе. Тя не искаше нищо друго освен черно кафе. След първата глътка от него си запали цигара. Исках да проверя чантата й, защото бях сигурен, че вътре има марихуана, но тя я стискаше така, сякаш в нея беше целият й живот. И двамата изпихме по още една чаша кафе, после продължихме. Тя се чувстваше по-добре, но все още беше в мрачно настроение. Аз не отварях уста.

На няколко километра преди Лонг Бийч стигнахме до един развъдник за кучета. Влязох с колата и слязохме. Озовахме се в двор, обграден с палми и евкалипти. От всички страни към нас се спуснаха десетина кучета, като лаеха радостно. Кучетата я обичаха, инстинктивно усещаха, че им е приятел, и тя за пръв път през тази сутрин се усмихна. Имаше колита, полицейски овчарки и териери. Тя коленичи, за да ги прегърне, а те я засипаха със скимтене и големи розови езици. Тя прегърна един териер и започна да го люлее като бебе, като му мъркаше от удоволствие. Лицето й отново беше ярко и пълно с живот — лицето на предишната Камила.

Собственикът на развъдника излезе от верандата зад къщата. Беше старец с къса, бяла брада, куцаше и носеше бастун. Кучетата не ми обърнаха почти никакво внимание. Идваха при мен, подушваха обувките и краката ми и рязко ми обръщаха гръб с ясно доловимо презрение. Не че не ме харесваха; просто предпочитаха Камила с нейните бурни емоции и тайнствения език, на който им говореше. Казах на стареца, че искаме някакво пале, и той попита каква порода. Камила трябваше да си избере, но не можеше да вземе решение. Разгледахме няколко кученца. Всички бяха трогателно малки — мънички, космати топчици, към които не можеше да изпитваш друго, освен нежност. Най-сетне открихме кучето, което искаше тя: чисто бяло коли. Още нямаше шест седмици и беше толкова дебело, че едва ходеше. Камила го пусна на земята, то направи няколко колебливи крачки, седна и заспа на място. Тя искаше точно него.

Когато старецът каза „Двайсет и пет долара“, преглътнах, но взехме палето, с всичките му документи, а чистокръвната му майка (също бяла) ни изпрати до колата, като по целия път лаеше, сякаш ни предупреждаваше да се грижим добре за него. Докато се отдалечавахме, погледнах през рамо. Бялата майка седеше на алеята, красивите й уши бяха вдигнати и тя внимателно ни гледаше с наклонена глава как излизаме на шосето.

— Уили — казах аз. — Ще се казва Уили.

Палето лежеше в скута на Камила и скимтеше.

— Не — отвърна тя. — Ще се казва Снежанка.

— Това е момичешко име — възразих аз.

— Няма значение.

Отбих и спрях.

— За мен има значение — казах. — Ако не си избереш друго име, го връщаме.

— Добре де — каза тя. — Ще се казва Уили.

Почувствах се по-добре. Ето, дори не се бяхме скарали за това. Уили вече й се отразяваше добре. Беше почти покорна, склонна да проявява здрав разум. Неспокойствието й беше изчезнало, а на устните й играеше мека усмивка. Уили беше дълбоко заспал в скута й, лапнал кутрето й. Южно от Лонг Бийч спряхме в един магазин и купихме шише с биберон и мляко. Когато доближи биберона до устата на Уили, той отвори очи. Захвана се със задачата като звяр. Камила високо вдигна ръце, разроши косата си с пръсти и се прозя от удоволствие. Беше много щастлива.

Карахме само на юг, по красивата бяла линия. Шофирах бавно. Беше мек ден, небето беше с цвета на морето, а морето — с цвета на небето. Отляво се виждаха златните хълмове, оцветени в злато от зимата. Беше ден, в който да не казваш нищо, да се радваш на самотните дървета, на пясъчните дюни и на купчините бели камъни край пътя. Земята на Камила, родният й дом, морето и пустинята, красивата земя, необятното небе, а далеч на север — луната, останала там още от предишната нощ.

Стигнахме Лагуна преди обяд. Отне ми два часа посещения на брокерски къщи за недвижими имоти и огледи, за да намеря това, което ни трябваше. Камила нямаше претенции. Уили вече я беше обсебил напълно. Не я интересуваше къде ще живее, стига да бъде с него. Къщата, която харесах, беше с наклонен покрив и бяла дървена ограда, на по-малко от петдесет метра от брега. Задният двор представляваше малък плаж от бял пясък. Беше хубаво мебелирана — с ярки завеси и акварели по стените. Хареса ми най-много заради една стая на горния етаж. Стаята гледаше към морето. Можех да сложа пишещата си машина до прозореца и да работя. Ех, човече, щях да напиша много до този прозорец. Щях просто да гледам през него и думите щяха да идват сами — само като видях тази стая, ме обзе нетърпение да започна и видях процесия от изречения, която изпълваше страниците.

Когато слязох долу, Камила беше завела Уили на разходка по брега. Застанах на задната врата и ги загледах — на триста метра оттам. Виждах как Камила се навежда, пляска с ръце и после побягва, а Уили се клатушка след нея. Но всъщност не виждах самия Уили, защото беше толкова мъничък и толкова добре се сливаше с белия пясък. Влязох вътре.

Чантата на Камила беше на масата в кухнята. Отворих я и изсипах съдържанието й на масата. Заедно с другите неща изпаднаха две кутии от тютюн „Принц Албърт“, пълни с марихуана. Изпразних ги в тоалетната и изхвърлих кутиите в кофата за боклук.

После излязох и седнах на стъпалата на верандата на топлото слънце, за да гледам Камила и кучето, докато се връщаха обратно. Беше около два следобед. Трябваше да се върна до Лос Анджелис, да си опаковам нещата и да се изнеса от хотела. Щеше да ми отнеме пет часа да го направя. Оставих пари на Камила, за да купи храна и разни домакински принадлежности, от които имахме нужда. Когато я оставих, тя лежеше по гръб, обърнала лице към слънцето. Уили се беше свил на корема й и спеше дълбоко. Извиках довиждане, освободих съединителя и плавно излязох на крайбрежното шосе.

Докато се връщах обратно, натоварен с пишещата машина, книгите и куфарите си, спуках гума. Бързо се стъмни. Когато най-сетне влязох в двора на къщата на брега, беше почти девет часът вечерта. Лампите не светеха. Отворих вратата с моя ключ и я повиках по име. Никой не отговори. Светнах всички лампи и проверих всички стаи и гардероби. Нямаше я. И двамата с Уили бяха изчезнали. Разопаковах нещата си. Помислих си, че може би е извела кучето на още една разходка. Но знаех, че се заблуждавам. Нямаше я. Към полунощ се запитах дали изобщо ще се върне, а към един през нощта вече бях сигурен, че няма да го направи. Отново огледах всичко за някаква бележка или съобщение. Нямаше и следа от нея. Все едно кракът й никога не беше стъпвал в тази къща.

Реших да остана. Наемът беше платен за един месец, а аз исках да пробвам стаята на горния етаж. Спах там през нощта, но на следващата сутрин къщата беше започнала да ми опротивява. Когато Камила беше там, къщата беше съществена част от една мечта; когато я нямаше, си беше просто къща. Натоварих нещата си на задната седалка и се прибрах в Лос Анджелис. Когато се върнах в хотела, се оказа, че още предишната вечер някой е заел старата ми стая. Нищо не беше както трябва. Взех друга стая на първия етаж, но тя не ми хареса. Всичко се разпадаше. Новата стая беше непозната, студена, без нито един спомен. Когато погледнах през прозореца, видях, че земята е на цели шест метра оттам. Вече нямаше да мога да излизам през прозореца, нито щях да чувам камъчета по него. Сложих пишещата си машина на едно място, после на друго. Не можах да й намеря място. Нещо не беше наред — нищо не беше наред.

Отидох да се разходя по улиците. Господи, ето ме пак — бродя из града. Гледах лицата на хората около себе си и знаех, че моето лице е същото като техните. Лица, от които кръвта се беше отдръпнала; затворени, притеснени, изгубени лица. Лица като цветя, откъснати от корените си и натъпкани в красива ваза, в която цветовете им са избелели. Трябваше да се махна от този град.

Деветнайсета глава

Книгата ми излезе след една седмица. Отначало беше забавно. Можех да влизам в книжарниците и да я виждам сред хилядите други книги — моят роман, моите думи, моето име на корицата, причината да живея. Но не беше толкова интересно, както когато „Кученцето се засмя“ излезе в списанието на Хакмът.

Значи и това чувство беше угаснало. А освен това нямах нито дума от Камила, нито дори телеграма. Бях й оставил петнайсет долара. Знаех, че няма да й стигнат за повече от десет дни. Чувствах, че ще изпрати телеграма веднага, щом се окаже без пукнат цент. Камила и Уили — какво беше станало с тях?

Получих картичка от Сами. Беше в пощенската ми кутия, когато се прибрах следобед. Вътре пишеше следното:

„Скъпи господин Бандини,

Мексиканката пристигна, а ти вече знаеш, че не обичам наоколо да се въртят жени. Ако е твоето момиче, най-добре ела да си я прибереш, защото не я искам тук.

Сами“

Картичката беше пусната преди два дни. Напълних резервоара с бензин, хвърлих един екземпляр от книгата си на предната седалка и поех към обиталището на Сами в пустинята Мохаве.

Пристигнах след полунощ. Единственият прозорец на колибата му светеше. Почуках и той ми отвори. Преди да кажа нещо, се огледах. Той се върна на стола си до лампата с мазут, където лежеше едно евтино списание за уестърни, взе си го и продължи да чете. Не каза нито дума. От Камила нямаше и следа.

— Къде е тя? — попитах.

— Проклет да съм, ако знам. Тръгна си.

— Искаш да кажеш, че си я изхвърлил.

— Не може да стои тук. Аз съм болен човек.

— Къде отиде?

Той посочи с палец на югоизток.

— Някъде натам.

— Искаш да кажеш, навътре в пустинята?

Той поклати главата.

— Да, заедно с палето. Едно малко кученце. Адски сладко.

— Кога тръгна?

— В неделя вечерта — отвърна той.

— В неделя?! — възкликнах. — Господи, човече! Това е било преди три дни! Взе ли нещо за ядене? Нещо за пиене?

— Мляко — отвърна той. — Бутилка с мляко за кучето.

Излязох на двора на колибата му и погледнах на югозапад. Беше много студено и луната беше високо в небето, а звездите се трупаха на бляскави купове по тъмносиния му свод. На запад, на юг и на изток се простираше пустош от ниски храсти, мрачни дървета на Джошуа и гърбави хълмове. Бързо се върнах обратно в колибата.

— Ела да ми покажеш накъде тръгна — казах.

Той посочи на югоизток.

— Натам.

Издърпах списанието от ръцете му, хванах го за врата и го изблъсках навън в нощта. Беше слаб и лек и се олюля, но се задържа на крака.

— Покажи ми — повторих.

Отидохме до края на двора, а той изръмжа, че е болен човек и че нямам право да го блъскам така. После застана там, оправи си ризата и стегна колана си.

— Покажи ми къде беше, когато я видя за последен път — казах аз.

Той посочи:

— Минаваше над онзи хребет.

Оставих го там и изминах триста метра до върха на хребета. Беше толкова студено, че закопчах якето си до брадичката. Земята под краката ми хрущеше от груб тъмен пясък и малки камъчета — дъното на някакво пресъхнало праисторическо море. Зад хребета се разкриваха други хребети, стотици на брой, които се простираха до безкрайност. По песъчливата земя не се виждаха отпечатъци от стъпки, нямаше нито следа, че някой е минал оттук. Продължих, като газех по мизерната почва — тя потъваше малко под краката ми, а после сивият пясък я засипваше.

След около пет километра седнах на един кръгъл бял камък, за да си почина. Бях изпотен, но въпреки това ми беше ужасно студено. Луната се спускаше на север. Трябва да е било след три часа. Бях вървял уверено, но бавно, все едно съм на поход, но хребетите и хълмовете продължаваха да се простират до безкрай във всички посоки, нашарени единствено с кактуси, диви храсти и растения, които не познавах.

Спомних си автомобилната карта на района. Тук нямаше пътища или градове, нямаше никакви признаци на живот чак до другия край на пустинята — в продължение на почти двеста километра. Изправих се и продължих. От студ не усещах крайниците си, но въпреки това от мен се стичаше пот. Сивото небе на изток се промени, стана първо розово, после червено, а накрая и гигантската огнена топка на слънцето изскочи иззад черните хълмове. Над пустинята тегнеше върховно безразличие, небрежна смяна на деня и нощта, но въпреки това тайнствената интимност на тези хълмове, мълчаливото им чудно спокойствие правеха смъртта да изглежда не чак толкова важна. Човек можеше да умре, но пустинята щеше да скрие тайната на смъртта му, щеше да остане след човека и да покрие спомена за него с вечния вятър, жегата и студа.

Нямаше смисъл. Как трябваше да я търся? Защо трябваше да я търся? Какво можех да й донеса, освен завръщане към бруталната джунгла на града, която я беше пречупила? Тръгнах обратно, тъжен в светлината на утрото. Тя вече беше на хълмовете. Нека тези хълмове да я скрият! Нека да се върне в самотата на тайнствените хълмове. Нека да заживее с камъните и небето, а вятърът да роши косата й до самия край. Нека да си отиде така.

Когато се върнах до колибата, слънцето беше високо в небето. Вече беше горещо. Сами стоеше на прага на колибата си.

— Намери ли я?

Не му отговорих. Бях уморен. Той ме погледа още малко и изчезна в колибата си. Чух как постави резето. Далеч над пустинята Мохаве се надигаше истинската жега. Отидох по пътеката до форда. На седалката имаше екземпляр от моята книга, от първата ми книга. Намерих молив, отворих книгата на заглавната страница и написах:

„На Камила, с любов.

Артуро“

Занесох книгата на стотина метра в пустинята, на югоизток. С всичка сила я хвърлих натам, накъдето беше поела. После се върнах в колата, запалих двигателя и се върнах в Лос Анджелис.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.